GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sasha Grey

The Juliette Society

Sphere, London 2013

Fordította: Kopp Lukács

Borítóterv: Malum Stúdió / Szabó Vince

Copyright © Sasha Grey, Inc. 2013

Hungarian translation © Kopp Lukács, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-776-5

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Irodalmi vezető: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

1.

Ha azt mondanám neked, hogy létezik egy titkos klub, amelynek tagjait csak a társadalom legnagyobb hatalmú rétege közül választják: csak bankárok, szupergazdagok, médiamogulok, világcégvezetők, sztárjogászok, a bírói kar elitje, fegyverkereskedők, kitüntetett katonai vezetők, politikusok, kormányhivatalnokok és a katolikus egyház magas rangú, felszentelt papjai lehetnek tagok… elhinnéd nekem?

Nem az Illuminátusok társaságáról beszélek. Ez nem a Bilderberg Csoport, nem a Bohém Társaság, nem is olyan banális összeesküvés-elméletet szító hírhumbug, ami csak arra szolgál, hogy jobban el lehessen adni az összeesküvés-hívőknek.

Nem. A felszínen ez a klub sokkal ártatlanabb.

De az alszínen már nem az.

Ez a klub rendszertelenül tartja találkozóit, titkos helyeken. Van, hogy nagyon távoli helyeken, olyanokon, amelyeket nem láthat egyszerű halandó. De kétszer ugyanott nem jönnek össze. Ha lehet, egyazon időzónában sem.

És ezeken a találkozókon ezek az emberek… na jó, ne kerülgessük a forró kását, nevezzük őket annak, amik: a Világegyetem Urai, vagy: Az Ismert Naprendszer Igazgatótanácsa. Szóval ezek az emberek, a Csúcsvezetők ezeket a privát összejöveteleket – ezt a szabadságot, amire a világ további baszogatásának fontos és stresszes buzgólkodásából való kikapcsolódásként nagyon nagy szükségük van – arra használják, hogy a populáció meggyötrésére, rabszolgaságba és nyomorba döntésére még szadistább, még fondorlatosabb módozatokat találjanak ki.

És vajon mit csinálnak ezeken a szabadnapokon, amikor pihenni akarnak?

Teljesen kézenfekvő.

Szexelnek.

Látom, hogy nem győztelek meg. Hadd fogalmazzam meg másképpen. Találkoztál már olyan autószerelővel, akinek halvány gőze sincs az autókhoz? Olyan profi fotóssal, aki egyszer sem kattintja el a gépét, ha a stúdió nincs tökéletesen bevilágítva? Pékkel, aki nem eszik péksüteményt?

Szóval ezek az emberek, a Fejesek – ne finomkodjunk –, profi módon basznak; bebasznak, kibasznak, lebasznak, felbasznak, megbasznak, elbasznak, átbasznak, csak rá nem basznak soha. Rá csak mi baszunk.

Kibasznak veled, hogy hatalmuk legyen feletted. Átbasznak, hogy a hatalom csúcsára kerülhessenek. Addig basztatnak, míg elszedik a pénzedet, elveszik a szabadságodat, az idődet rabolják. És addig basztatnak, míg a kétszer egyesbe nem kerülsz. Másfél méter mélyen, legalább. És még akkor sem biztos, hogy abbahagyják.

Na, és mit csinálnak, amikor éppen nem basztatnak?

Természetesen…

A másik dolog, amit tudnod kell: a nagy hatalommal bíró emberek olyanok, mint a celebek. Szeretnek együtt lógni, úgy értem, bandázni. Mindig. Lukat beszélnek a hasadba, beléd sulykolják, hogy ez azért van, mert senki más nem érti meg őket, csak az olyanok, mint ők. Az igazság az, hogy egyszerűen nem akarnak a ranglétra alján kapaszkodókkal közösködni, a közönséges sokasággal, a bárdolatlanokkal és a mosdatlanokkal, akik különös kárörömüket lelik abban, hogy gazdagok és hatalmasok bukásán csámcsognak, mely bukás egyetlen dolog révén következhet be, de ami miatt biztosan be is következik, és minden karriernek annyi: ez pedig a szex.

Így hát ezek az emberek, ezek a Fejesek, a profi baszók (be-, ki-, le-, fel- stb.) kitaláltak egy megoldást, ami lehetővé teszi, hogy annyit szexeljenek, amennyit csak akarnak, kiélhessék legvadabb, legperverzebb szexuális fantáziáikat úgy, hogy a botrány veszélye nulla… mindezt zárt ajtók mögött csinálják. És együtt. Titokban.

Henry Kissinger egyszer azt mondta, hogy a hatalom a legjobb afrodiziákum. Amikor ez kicsúszott a száján, akkor már annyi ideje császkált a hatalom hosszú folyosóin, hogy valószínűleg pontosan tudta, miről beszél. És a társaság a bizonyság erre.

Úgy hívják: Juliette Társaság.

Csak tessék, pötyögd be a Google keresőjébe. Semmit nem fogsz találni róla. Abszolút semmit. Olyan titkos. De hogy ne tapogatózz sötétben, illetve ne sötétben tapogatózz, tessék, kapsz egy kis háttérinfót, egy kis társaságtörténetet.

A Juliette Társaság két regénykarakter egyikéről kapta a nevét. Nővérek. A másik Justine. Az író, akinek a fejében fogantak (ha ez a helyes kifejezés), Sade márki, 18. századi francia nemes, libertinus, író és forradalmár, akinek szabados szexuális kalandjai annyira feldühítették a francia arisztokrácia noblesse oblige elvű részét, hogy obszcenitás bűnében bűnösnek találtatván a Bastille-ba zárták. Visszatekintve ez elég rossz húzás volt, mert a cellájában ücsörögve, úgy, hogy jobb híján éjjel-nappal csak magához nyúlhatott, még nagyobb obszcenitásokat talált ki. Csak hogy bizonyítson.

Fogva tartottsága idején írta meg a világirodalom legnagyobb erotikus művét. Szodoma százhúsz napja. Ez a valaha írt egyetlen mű, amely még a Biblián is túltesz szexuális perverzió és erőszak tekintetében. És majdnem olyan hosszú. Természetesen a márki volt az, aki a Bastille-ból, cellája ablakából kikiáltotta a tömegnek, hogy rohanják le a helyet, így nem szándékosan ugyan, de tulajdonképpen a francia forradalom kirobbantója lett.

Na de térjünk vissza Juliette-hez. Ő a kevésbé ismert a két nővér közül. Nem azért, mert ő a csendesebb, szolidabb. Ó, ez egyáltalán nem így van. Tudod, Justine egy kicsit unalmas és prűd, és magára vonja a figyelmet, és addig játssza az áldozatot, míg az embernek totálisan hányingere lesz tőle. Olyan, mint azok a celebek, akik betegség-, drog- és szexfüggők, fáradhatatlanul hirdetik ezt az erényüket a köznek, és megjelennek minden létező rehabilitációs valóságshow-ban.

Na és Juliette? Juliette teljesen megátalkodottan, megbánást egyáltalán nem érezve juttatja kifejezésre vágyát a kéj, a szex, a gyilkolás és minden olyan testi élvezet iránt, amelyet történetesen még nem ízlelt. Baszik és öl, mármint gyilkol, és gyilkol és baszik, és néha a kettőt egyszerre. És mindig megússza, és soha nem kell megfizetnie kíváncsiságáért, meggondolatlanságáért vagy bűneiért.

Lehet, hogy most már érted, hova akarok ezzel kilukadni. Talán már érted, hogy ez a titkos társaság, a Juliette Társaság netán nem is olyan ártatlan, mint amilyennek tűnik.

És ha azt mondanám, hogy sikerült behatolnom ennek a klubnak a legbelsőbb köreibe, elhinnéd nekem?

Nem mintha oda tartoznék. Harmadéves egyetemi hallgató vagyok, film főszakos. Semmi különös. Teljesen hétköznapi lány. Olyan átlagos szükségleteim és vágyaim vannak, mint bárki másnak.

Szerelem. Biztonság. Boldogság.

És szórakozás. Szeretek szórakozni. Szeretek jól öltözni, jól kinézni, de az ízlésem nem a drága ruhák felé visz. Kis, használt Hondával járok, ötajtós, a szüleimtől kaptam a tizennyolcadik születésnapomra, és a hátsó ülésen mintha mindig lenne valami mocsok, amit sosincs időm kitakarítani. Vannak barátaim, akiket kinőttem és már nemigen érzem magam jól velük, mások viszont megmaradtak.

És innentől már nem tűnök olyan szarkasztikusnak. Innentől kezdve szerény és alázatos kezdek lenni. Mert az igazság az, hogy fejben jutottam a legközelebb a hatalomhoz.

Van egy visszatérő szexuális fantáziám. Nem, nem olyasmi, hogy egy öreg milliárdossal kefélek a magánrepülőjén Saint-Tropez felett tízezer méteren. El sem tudok képzelni olyat, ami ennél jobban felbosszantana. Az én fantáziám sokkal földhöz ragadtabb… sokkal e világibb és meghittebb.

Hetente néhányszor elmegyek a barátomért munka után, és néha, amikor túlórázik és ő marad utolsónak az irodában és neki kell zárnia, arról fantáziálok, hogy egy kicsit enyelgünk a főnöke irodájában. Sosem tettük meg. Attól még ábrándozhat erről egy lány, ugye?

A főnöke szenátor. Illetve sikeres ügyvéd és reménybeli szenátor. Jack, a barátom pedig belső munkatárs a kampánystábjában. És közgazdász hallgató. Így nem sok időnk van egymásra, mert a nap végére általában olyan fáradt, hogy alig rúgja le a cipőjét, elalszik a kanapén. Reggel korán kell kelnie, mert be kell járnia az egyetemre; általában egy gyors kufircra sincs idő. És tudod, mit mondanak: aki folyton dolgozik, nincs ideje élni.

Szóval arról fantáziálok, hogy a kötelességtudó barátnő szerepét játszom. Mindent kiterveltem. Felöltözök az alkalomra: harisnya és magas sarkú és a kedvenc kétsoros khakiszínű ballonkabátom, amilyet Anna Karina visel Godard Made in U. S. A. filmjében. Alatta csak fehérnemű; talán egyszerű fekete melltartó, bugyi és harisnyatartó. Vagy melltartó sem, csak térdig érő fehér harisnya és olyan aranyos rózsaszín pöttyös bugyi, amitől, úgy tapasztaltam, teljesen bevadul. Vagy csak magas sarkú, harisnya nélkül és selyem vagy fehér vászon babydoll. De a rubinvörös rúzs mindig is szerepelt a tervekben. A vörös a lányok legjobb barátja.

A kampányiroda a belvárosban van, kirakatban. Minden oldalon ablakok, a fények egész éjjel égnek, hogy minden elhaladó biztosan lássa az üvegre ragasztott egyforma vörös, fehér és fekete posztereket, amelyekről Jack főnöke vigyorog a kamerába nagy, vastag betűk alatt: SZAVAZZON ROBERT DEVILLE-RE!

Szóval nemigen akad más hely, ahol egy kicsit kettesben lehetünk, csak a takarítószerek tárolója, a mosdó és az iroda, amit Bob – azt szereti, ha mindenki csak Bobnak szólítja – használ, amikor épp ott tartózkodik, és ami nem túl gyakran fordul elő. A kampányiroda hátsó részén van, a parkolóra nyíló kijárat közelében, hogy feltűnés nélkül be és ki tudjon osonni, ne kelljen az utcán át, mindenki szeme láttára közlekednie.

Egészen biztos vagyok benne, hogy vannak páran abban az irodában is, akiknek az a perverziójuk, hogy a mosdóban vagy a tárolóban dugjanak munkaidő alatt, és remélem, nem kapják őket rajta. De én nem erre vagyok rákattanva, és különösen nem úgy, hogy nekünk ott az egész iroda, munkaidő után. Mindegy, mert Jack általában a hátsó ajtón enged be, amely egyenesen a mélygarázsba vezet, ahol a kocsimat hagyom, és az iroda csak… szóval rögtön ott van.

Még egyszer elmondom, mert nem akarom, hogy valamit félreérts: a valóságban soha nem csináltuk ezt. Nem is beszéltünk róla Jack meg én. Nem is vagyok biztos abban, hogy belemenne. De a fantáziámban, amint belépünk abba az irodába és becsukódik mögöttünk az ajtó, és lekapcsoljuk a villanyt, és a csókolózásnak, tapogatózásnak vége: én venném át az irányítást.

Hátranyomnám a székbe, Bob hasított bőr forgószékébe, és ott csinálnánk, pont ott, a „hatalom székhelyén”. Azt mondanám neki, hogy ne keljen fel, ne nyúljon magához, meg se moccanjon, és egy kis sztriptízt adnék elő, hogy megmutassam magamat neki, dicsekedjek a testemmel. Először a kabátom övét oldanám ki, és lecsúsztatnám a vállamon, hogy lássa a bőrömet. Aztán gyorsan kitárnám a kabát egyik oldalát, a másikat szorosan magamhoz szorítanám, csak hogy egy pillanatra lássa, mi nincs alatta. Hátat fordítanék, lazán leejteném a kabátot a földre, és lehajolnék, megérinteném a lábujjaimat, hogy pontosan tudja, miben lehet része, ha jó fiú lesz és szót fogad.

A farka kemény, még mielőtt lehúznám róla a nadrágot. És amikor lehúzom, látom, hogyan duzzasztja bokszeralsójának pamutját.

Ideje közvetlenül érintkezni. De még mindig nem érinthet meg. A szék elé állok, neki háttal, terpeszben, térde a térdem között, megragadom a szék karfáját, ágyékához érintem, simítom, lököm, dörzsölöm a fenekemet; előbb lágyan, finoman, aztán erősen. Aztán ráereszkedem, popsim közé veszem és összeszorítom; érzem, hogy meghajlik és rándul és egyre nagyobb az ívemen, ott, ahol…

De eltértem a tárgytól. A lényeg az, hogy nem volt semmi közöm a dologhoz, nem akartam bekerülni a Juliette Társaságba, azok közé az emberek közé. És nem mondhatnám, hogy valami álláshirdetésre válaszoltam vagy állásinterjún vettem részt.

Maradjunk annyiban, hogy volt valami tehetségem, meggyőző erőm, mohó vágyakozás, ilyesmi.

És felfigyeltek rám.

Vitatkozhatnánk oda-vissza arról, hogy ez az emberrel vele születik vagy tanult viselkedés, de tény, hogy ez a tehetség nem olyasmi, ami születésem óta megvolt. Legalábbis én nem tudtam róla. Erre egyszer csak rájöttem. Már régóta velem volt; belém volt kódolva, mint az aktiváló hír egy alvó ügynökben, de csak nemrégiben aktiválódott.

Ezt most így elmondtam, de hogyan fogjak hozzá, hogy elmondjam, mi történt azon az éjszakán? Az első éjszakán, amikor tudomást szereztem a Juliette Társaság létezéséről, és ők az enyémről.

2.

Film szakos tanulmányaim legelső óráján az első fontos dolog, amit megtanultam: a cselekmény mindig a karaktertől függ.

Mindig, mindig, mindig, kivétel nélkül.

Minden valamirevaló kreatívírás-tanár pontosan ugyanezt mondja, és addig ismételteti a tanítványaival, míg kívülről tudják, és éjjel, álmukból felkeltve is el tudják mondani, mert beléjük ivódik.

A kitalált világok feletti uralom általános alapelve ez, olyan megváltoztathatatlan, mint az einsteini általános relativitáselmélet. Enélkül az egész szerkezet szétesik.

Vegyünk egy klasszikus filmet (vagy bármilyen filmet), elemezzük oda-vissza, és megérted, mire gondolok.

Oké, vegyük például a Szédülést, ezt minden hozzám hasonló film szakosnak elölről-hátulról ismernie kell. Jimmy Stewart karaktere, Scottie nyomozó, akinek céltudatos, makacs igazságkeresése, magasságtól való bénító félelme plusz egy halott szőke nő iránti, a nekrofília határait feszegető rajongása az a kritikus elegy – mondhatni az Achilles-sarka –, amely elvakítja, emiatt nem veszi észre a csapdát, amibe végül beleesik.

Tegyük fel azonban, hogy Scottie nagyon édesszájú zsaru. Az sokkal realisztikusabb volna. De egyszerűen nem működne a dolog. A femme fatale helyett a fánkos standra indulna feltartóztathatatlanul, és akkor Hitchcock nem tudta volna megcsinálni a filmet.

Erről van szó, csak nagyban. A cselekmény a karakternek van alárendelve.

Vegyünk egy másik példát. Az Aranypolgárt. A filmkritikusok előszeretettel nevezik a valaha készült legjobb filmnek, mégpedig jó okkal, mert minden benne van. Metakommunikációs keret, rendezés, vizualitás, képi tematika, amitől nagyszerű filmmé válik egy nagyszerű film és nem csak olyan, mint a Microsoft, a Chrysler vagy a Frito Lay chips hosszabb reklámja, amilyenek a mai filmek.

Az Aranypolgár a hírmogul Charles Foster Kane története, akinek az önhittség és az ambíció lesz a végzete, pontosan azok a tulajdonságok, amelyek a csúcsra juttatták – mely tulajdonságai igen erős anyakomplexusból erednek, amely lekicsinyli teljesítményét, s ami miatt tönkremegy a házassága, és végül az élete is odalesz.

Erre az ördögi körre kárhoztatva jut el lénye leglényegéhez, és szegény öreg Charlie egyedül, szeretet nélkül hal meg, egyszerűen azért, mert képtelen volt elszakadni az anyja melléről.

Illetve talán nem a melléről… mert az utolsó szó, amelyet Kane a halálos ágyán kimond – amikor kezének szorítása ernyed és kiejti a hógömböt vagy kristálygömböt vagy akármi is volt, amelyben nem sikerült meglátnia közvetlen jövőjét –, hogy az életét nemcsak elrontotta, hanem mindjárt vége is; az a szó, a rózsabimbó a legenda szerint Orson Welles nagyon fineszes utalása, mert William Randolph Hearst (az igazi aranypolgár, a való életbeli Charles Foster Kane) a szeretője vagináját illette ezzel a szóval.

Rózsabimbó. Ez az első szó, ami a filmben elhangzik, és ez köszön vissza az utolsó jelenetben is, egy gyerek szánkójára írva, amelyet tűzbe dobnak – a lángok nyaldossák a betűket, és a semmibe égetik az írást.

Ha az ember tudatáig eljutott ez az apró információ, soha többé nem képes az Aranypolgárt ugyanúgy nézni. Azt hallja, hogy rózsabimbó, azt látja, hogy rózsabimbó. De a vaginára gondol.

Arra gondolsz, hogy Orson Welles ezzel talán mondani akart nekünk valamit. Szerintem azt akarta mondani: Charles Foster Kane igazi anyabaszó fasz volt, szó szerint. És nem meglepő, hogy ez minden probléma forrása.

Csak mellékesen jegyzem meg, hogy van egyfajta film, csak egy, amire nem vonatkozik ez a szabály. Egy műfaj, ami botrányosan tesz erre a szabályra. És nemcsak tesz rá, hanem fenekestől felforgatja, mert megteheti: a pornó műfaj.

De ebbe most ne menjünk bele.

Akárhogy is, rájöttem, hogy ez a szabály nemcsak a filmekre, hanem az életre is érvényes. Nemcsak a filmekben rendelődik alá a személyiségnek, hogy mit csinálunk, hogyan csináljuk, és miért csináljuk, hanem életünk története, választásaink, és az is, hogy milyen utat választunk.

Az utat, amin én járok, nem látod. Nem sárga köves út, nem útvesztő, nem kétsávos aszfaltút. És azt sem tudom, hogy út-e egyáltalán, míg el nem érem úti célomat, vissza nem nézek, hogy milyen messziről jöttem, és rá nem jövök, hogy az eddigi összes választásom, az utak, amelyeken végigmentem, azok vezettek oda, ahol vagyok.

Szóval az egyezség. Megmagyarázom, hogyan kerültem a Juliette Társaságba, de az elején kell kezdenem.

Nem a legelején. A nagyon kínos csecsemőképeket majd máskor. Azoknál az állítólagos gyerekkori emlékeknél kezdjük, amelyek az azóta is velem élő traumákat okozták. Amikor például bepisiltem a vasárnapi iskolában, miközben Rosetta nővér Noé bárkájáról mesélt.

Szóval nem egészen az elején, de majdnem.

És mondanom kell valamit magamról, a jellememről, az én Achillesz-sarkamról. Marcusszal kell kezdenem, a tanárommal, akibe titkon szerelmes voltam.

Hát nincs minden lánynak ilyen titkos szerelme? Egy teljesen jelentéktelen másik, akire a legvadabb szexuális fantáziáit kivetítheti? Az enyém Marcus volt, aki – bár neki erről fogalma sem volt – az én fétistárgyam lett, attól a pillanattól kezdve, hogy beléptem az osztályába.

Marcus: sugárzó egyéniség, kissé zilált, nagyon jóképű, félénk – olyan szinten, hogy zárkózottnak tűnt –, és nagyon komoly. Egy nő kíváncsiságát semmi sem korbácsolja fel jobban, mint egy olyan férfi, aki érzelmileg hűvös, tartózkodó, akinek nehéz leolvasni az arcáról, hogy mit érez, mire gondol, különösen a szexualitása vonatkozásában. És Marcuson egyszerűen nem találtam fogást.

A filmelméletben van egy kifejezés, „a láthatóság mámora”. Az örömhöz van köze, vagy valami ilyesmi. Ahhoz az intenzív örömhöz, amelyet akkor érzünk, amikor a test létezésének, működésének evidens igazságait nézzük, látjuk nagyban a vásznon, értjük meg, amikor belénk ivódik a látvány és minden, amit az jelent.

Ilyen érzést kelt bennem Marcus. Amikor ott ülök az előadóterem első sorában, ahonnan a legjobban láthatom, ahogy ott áll a fehér tábla előtt, és fluoreszkáló fények világítják meg, mint a mozi vetítőjének ívfényei. Minden órán ugyanott ülök, a nagy, úgy negyvensoros terem első sorában, a sor közepén, pontosan az asztala előtt, ahol muszáj észrevennie. Ám Marcus ritkán néz a szemembe. Vagy a szemembe néz, de a termet látja, az egész termet, csak engem nem, és ettől olyan érzésem van, mintha ott sem lennék, mintha nem is léteznék.

Marcus ott van. Én pedig nem vagyok ott, és ettől teljesen kiakadok. A láthatóság mámora.

És arra gondolok, hogy csak játssza nekem a nehezen megkapható pasit, mert túlságosan egyértelműen viselkedem.

Észrevettem magamon, hogy azokon a napokon, amikor óráim vannak vele – hétfőn, kedden, pénteken –, neki öltözök ki. Ma sincsen ez másképp. Ma testhez simuló farmernadrágot választottam, ami kiemeli a fenekemet, push-up melltartót, ami felemeli és hangsúlyosan különválasztja a mellemet, kék-fehér csíkos ujjatlan pólót és tengerészkék kardigánt, ami mintegy keretbe foglalja a mellemet és ráirányítja a figyelmet.

Azt akarom, hogy meglássa a mellemet, és Brigitte Bardot jusson eszébe A megvetésből, Kim Novak a Szédülésből, Sharon Stone az Elemi ösztönből.

Ez elég nyilvánvaló?

Remélem.

Így hát ma, mint mindig, ott ülök az órán, úgy teszek, mintha szorgalmasan jegyzetelnék, és közben levetkőztetem Marcust a szememmel. Marcus ezen az órán Freudról, Kinsey-ről és Foucault-ról beszél, a mozi látványvilágáról és a női tekintetről; én közben női tekintetemmel a farka domborulatát pásztázom a barna öltönynadrág alatt, ami éppen jó rá, de ha egy kicsit szűkebb lenne, feltűnő lenne a forma.

Félig áll, félig ül az íróasztala mellett, egyik lábát átveti az asztal szélén, szinte tökéletes derékszöget zár be a teletalppal támaszkodó másik lábával a padlón. Ceruzám végét rágcsálva kalkulálom, mennyi lehet a távolság hüvelykben a lába közét fedő nadrág varrásától, és körméretet, szélességi és hosszúsági adatokat saccolok.

Sárga írómappám jobb felső sarkába jegyzem fel a számadatokat. Húsz perce tart az óra, de a lapon a számokon kívül nincs semmi értelmes jel, csak firkák, mindenféle idétlen ábra és mindenféle farok. És amikor összeállnak a fejemben az adatok, teljesen lenyűgöz. Mert Marcusnak minden jel szerint olyan farka van, ami nagyon is méltó az eszéhez.

Nem kéne ettől meglepődnöm magamon. Nem mintha nem csináltam volna ezt már vagy százszor. Minden órán ugyanezt csinálom, és csodálatos módon mindig ugyanazok a számok jönnek ki. Mintha mindig megütöttem volna a főnyereményt. És minden alkalommal ugyanolyan édes borzongás fut át testemen.

Marcus, mint mondtam, erről semmit nem tud. Úgy gondolja, hogy teljesen elmerülök az előadásában. Nem mintha nem érdekelne a tantárgy vagy nem figyelnék. Figyelek minden egyes szavára, mégis elvonódik a figyelmem. Pedig képes vagyok egyszerre több dologra figyelni.

Marcus éppen Kinsey-ről beszél, és arról, hogy milyen következtetésre jutott az emberi szexualitásról szóló korszakalkotó tanulmányában, nevezetesen arra, hogy a nők nem úgy reagálnak a vizuális ingerekre, mint a férfiak, sőt: néha egyáltalán nem reagálnak. Legyen szabad ebben különvéleményt formálnom. És ha Marcus tudná, milyen hatással van rám, neki is szabad lenne különvéleményt bejelentenie.

Elegánsan tér át Kinsey-ről Freudra – újabb vén kujon, akinek furcsa elképzelései voltak a női szexualitásról –, és ettől teljesen benedvesedek.

A KASZTRÁCIÓ szót írja a fehér táblára. Aztán azt, hogy PÉNISZIRIGYSÉG. Mindkét szót kétszer aláhúzza, és a hatás kiemelése érdekében megismétli fennhangon. Azt gondolnád, hogy ez teljesen lelohasztaná az én tanulmányi indíttatású maszturbációs fantáziámat, igaz?

Téves.

Tudod, Marcus hangja olyan, mint a barna cukor: lágy, sötét, dús. Ha a hangját meghallom, az elég ahhoz, hogy beremegjenek a zsigereim. De amit mond, amitől igazán begerjedek, egyáltalán nem szexi szavak. Ezek a szavak teljesen pontosnak, hidegnek, szakmainak tűnnek, de amikor Marcus kimondja ezeket a szavakat, olyan, mintha sikamlósan, sőt trágárul beszélne – intellektuálisan.

Különösen ezek a szavak:

Mellőzöttség

Katarzis

Szemiotika

Szublimálás

Háromszögelés

Retorika

Ős-szövegtest

És végül, de minden bizonnyal nem utolsósorban az abszolút kedvencem, az a szó, ami mindent visz:

Hegemónia

Marcus olyan halk tekintéllyel beszél, hogy teljesen magával ragad, és úgy érzem magam, hogy bármit megtennék, amire csak kér.

Így amikor azt mondja: péniszirigység, szinte hallom, ahogy könyörög, utasít és parancsol: „Kérlek, dugj meg!”

És bár nem néz rám, tudom, hogy hozzám beszél, csak hozzám.

Csak nekem mondja, amit mond.

Annak, hogy ennyire lelkesedem Marcusért, semmi köze Jackhez. Szeretem Jacket, és csak Jacket szeretem. Ez a dolog Marcusszal csak szórakozás, egy kis romantikus epizód, csak azért találtam ki, hogy szórakoztassam magamat az előadásokon. Pedagógiaiapakomplexus-fantázia, hogy rajongok a tanárért, és amint csengetnek, már el is felejtem.

De ott még nem tartunk.

Nézem Marcus izmos karját, hosszú, izmos lábát, és elképzelem, milyen lenne, ha a testem köré fonódna, egész testem köré, ahogy a pók szorítja áldozatát, amikor felkészül, hogy eleméssze. Azt akarom, hogy Marcus így fogjon át, így tegyen magáévá engem. És arra gondolok, vajon Marcus olyan tapasztalattal tud-e dugni, ahogy a pszichoanalízisről, a szemiotikáról és az író-rendező elméletről beszél.

Egyelőre függőben hagyom ezt a kérdést.

A válasz váratlanul érkezik, hátulról, cinkos suttogás formájában.

– Elég perverz dolgai vannak.

Megfordulok és egyenesen az élénk, szinte fénylő zöld szempárba nézek; alatta a telt, érzéki ajka kokettálós mosolyra húzódik. Így ismerkedtem meg Annával. Mögöttem ült, hozzám hajolt és a fülembe súgott, Marcus szeme láttára.

Persze, ismerem Annát. Egy csoportban vagyunk. Anna szőke, filigrán és érzéki; olyan szuperjónő, aki után mindenki megfordul az egyetemen. Olyan lány, akivel mindenki barátkozni akar; olyan lány, akit minden srác meg akar dugni.

Katolikus neveltetést kaptam, és nekem azt tanították, hogy a szexet nem szabad kívánni és nem szabad élvezetünket lelni benne. Már régen elvesztettem a szüzességemet, amikor végre megszűntek a vegyes érzelmeim ezzel kapcsolatban, eltűnt a bűntudatom és élvezni tudtam. Ez akkor volt, amikor Jackkel kezdtem el járni.

Úgy tűnik, Annába nem neveltek ilyen gátlásokat. Szabadon flörtöl, nyugodt és vidám, könnyen mosolyog. Ránézek és olyan nőt látok, aki elégedett a testével, a szexualitásával és azzal, hogy milyen hatalma van. Kíváncsivá tesz.

Volt már olyan, hogy találkoztál valakivel, és amint megpillantottad, amint először szólt hozzád, tudtad, hogy barátok lesztek?

Így érzek Annával kapcsolatban abban a pillanatban, amikor azt mondja: „elég perverz dolgai vannak”. Mintha a saját hangomat hallanám, mintha pontosan tudná, mire gondolok. És megérti.

Ekkortól ez van közöttünk. Titkos kapcsolat.

Amit nem tudtam: ő már kefélt vele. Marcusszal.

Na és mi van azokkal a ritka pillanatokkal, amikor azt hittem, Marcus a szemembe néz, és én annyira hinni akartam, hogy rám néz?

Hát, nem rám nézett.

Átnézett rajtam.

Őt nézte.

3.

– Látod a fenekemet a tükörben?

Ezt mondom Jacknek abban a reményben, hogy felkeltem a figyelmét.

Az ágyban ült egyik este, nem sokkal az őszi szemeszter kezdete után; valami jelentést nézett.

Frissen zuhanyozva meztelenül feküdtem, hason az ágyon, fejemet kinyújtott, összekulcsolt kezemre hajtva, oldalra fordítva, hogy fel tudjak nézni rá. Úgy mutattam magamat neki, ahogy Brigitte Bardot mutatkozik elidegenedett férjének, Michel Piccolinak a Megvetésben. A film szövegéből idézek neki, hogy lássam, mit válaszol.

Szeretem ezt a játékot játszani. Nem azért, hogy a szerelmét próbára tegyem, hanem hogy kivallassam, mennyire kíván engem.

Felpillant a tükörre, és csak annyit mond: „Eeegen”, és tovább olvas.

De nem ússza meg ilyen könnyen.

– És tetszik, amit látsz?

– Miért ne tetszene? – feleli, de egy pillanatra sem emeli el tekintetét olvasmányáról.

– Kövérnek látszik a fenekem?

– Szép feneked van.

– Na de kövér?

– Szép feneked van. – Rám néz, rám, nem a seggemre. Mosolyog, aztán megint a szöveget nézi.

– Na és a combom?

Hátranyúlok, végigsimítok combomon, a fenekem alatt, és közben széthúzom kicsit, hogy hátulról láthassa telt puncimat.

– Nagyon szép – mondja. Már fel sem néz.

– Csak ennyit tudsz mondani? Hogy „nagyon szép”?

– Mit szeretnél? Mit mondjak?

Lehet, hogy szeretem kérdésekkel bombázni, de nem fogok válaszolni helyette.

– Nagyon vastagnak látszanak. Mint két fatörzs?

– Pont jók.

Nem tudom, mit olvas, de nagyon elmerült benne; bárcsak bennem merülne el így.

Hanyatt fordulok, ívbe feszítem vállamat, mellem alá simítom tenyeremet, felnyomom, hogy a mellem úgy nézzen ki, mint két lankás domb, és egy kicsit megremegtetem.

– Mi tetszik jobban? A mellem vagy a mellbimbóim?

Testem felhevült a zuhanytól, a bimbóudvar rózsaszín és kerek. Végigsimítok a bimbókon, cirógatom körbe-körbe, míg érzem, hogy kezdenek merevedni.

– Létezhet az egyik a másik nélkül? – kérdi, érdeklődést egyáltalán nem mutatva.

– De ha választhatnál?

– Ha választhatnék bimbó nélküli mell vagy mell nélküli bimbó között?

Nevet.

– Igen – mondom –, ha választhatnál, hogy teljesen lapos mellű barátnőd legyen vagy olyan, akinek akkora mellbimbója van, hogy a melle szinte alig látszik ki.

– Te, vagy valaki más? – Talán úgy döntött, hogy mégsem akarja ezt a párbeszédet, mert nem vár válaszra. – A tied úgy tetszik, ahogy van.

– A fenébe, Jack, figyelj már rám egy kicsit – mondom. – Nézd, mim van neked! És a tied, ezüsttálcán. Ingyen. Semmi feltétel vagy ilyesmi.

Minél kevésbé figyel rám, annál gyerekesebb és ingerültebb leszek.

– Arra gondoltam, hogy leborotválom a szőrömet – mondom, ujjaimat fanszőrzetem bozótjába mélyesztve, a sűrű, barna göndör fürtöket húzogatva.

Azért mondom ezt, mert tudom, hogy nem tetszik neki az ötlet, a teljesen szőrtelen lányokat totál lankasztónak találja.

– Ne tedd.

– Miért ne?

Provokatív akarok lenni. Mindegy, csak magamra vonjam a figyelmet. És működik.

Térde fölött rám pillant. Bosszúsan.

Egy szót sem szól, de ez nem számít, mert már tudom, hogy rám figyel, és úgy döntök, tovább feszítem azt, amit eddig feszítettem.

– Lehet, hogy mégis megteszem – jelentem ki, a lehető legnyugodtabban.

– Ne tedd – mondja megint, olyan hangon, ami azt jelenti, hogy a téma lezárva, nem is érdemes beszélni róla. Olyan hagyj-engem-békén hangon.

Kezemet kinyújtom a fejem fölött, oldalra fordulok, csak hogy elvonjam tőle mellem, fanszőrzetem látványának örömét. Inkább arra vágyom, hogy megcsókolja a fenekemet. És ott fekszem, színlelve, hogy nem is veszek róla tudomást. Nem mintha érdekelné.

Mintha ez mostanában mindig így lenne velünk.

Nincs kommunikáció. Nincs közösülés.

Teljesen megértem. Jack a nyári vakáció alatt végig dolgozott a kampányirodában, és most, hogy megkezdődött az őszi szemeszter, még több dolga van. Még kevesebb ideje maradt rám. Már ritka alkalomnak számít, ha érte megyek az irodába.

Jack benne van a játékban, egy bizonyos pontig. De bármennyire is igyekszem rávenni, nem tudom jobban felkelteni az érdeklődését. Nem tudom rávenni, hogy nagyon érdekelje a dugás. Nem mintha már nem lenne köztünk szex, illetve ha van, akkor ne lenne jó. Tényleg jó.

Jack érzékeny, érzéki, figyelmes, gondoskodó és kedves; minden, amitől jó szerető egy férfi; és Jack előtt egyetlen férfi sem jutott a közelébe sem annak, hogy kielégítsen. De valahogy mintha nem lenne elég. Talán túlságosan is akarom.

Jackre nézek és Montgomery Cliftre gondolok, ahogy az Egy hely a nap alatt című filmben játszott; nagyon szép, markáns, szögletes állú tiszta amerikai fiú. Legalábbis így néz rám Jack. De nem csak arról van szó, hogy hogyan néz. Valahányszor meglátja az ember Montgomery Cliftet a vásznon, csak a középtávolba bámul, elgondolkodva, és látjuk, hogyan forognak gondolatainak kerekei. Jack pont ilyen. És ettől nagyon begerjedek.

Ha nincs a közelemben, akkor eszeveszetten maszturbálok. Jackről ábrándozom közben. Arról, hogy szeretkezünk. Valami nagyon extrém helyen, ahol nem kéne lennünk. Az irodában, az egyetemi menzán, a könyvtárban, vonaton. Jack kefél engem. Szenvedéllyel, lendülettel és határozottan.

Fogalma sincs ezekről a fantáziáimról, mert akkor csinálom, amikor nincs velem, és ha velem van, sosem beszélünk róla. De ez így már kezd eljutni arra a pontra, ahol a fantáziámban élő szexuális életem messze meghaladja a valóságost.

Kis lakásban élünk. Amikor a dolgok jól állnak, olyan, mintha valami űrkapszulában lennénk, a világtól elzárva. Szerelmünk sokkal nagyobbnak érezteti a lakást, mint amekkora. Ha viszont rosszul állnak a dolgok – nem nagyon-nagyon rosszul, csak amolyan kisebb összezördüléseink vannak, amik minden párnál előfordulnak, ha hosszú ideje élnek együtt kis helyen –, az olyan, mintha fulladoznék a lakásban, mintha klausztrofóbiás lennék.

Az ilyen estéken, mint a mai, amikor Jack hazajön az egyetemről, a munkából vagy a kampányirodából és egyenesen a hálószobába megy, hogy utolérje magát a kötelező olvasmányokkal, és elég sokáig ott marad, a végén pedig elalszik, úgy érzem, mintha szándékosan zárkózna el előlem, de nem tudom, mi ennek az oka. Azt veszem észre, hogy a szokásosnál gyakrabban járkálok a lakásban egy szál alsóneműben vagy meztelenül. Mindenféle ürügyet keresek, hogy mutogassam magamat előtte, igyekszem felhívni magamra a figyelmét, felkelteni a vágyát, hogy mutassa meg, kíván engem.

Hirtelen szeszélyből úgy határozok, hogy vacsora előtt zuhanyozok, és Jack előtt kezdek vetkőzni. De nem jelent semmit, mert rám sem néz, és arra gondolok, biztosan vak, egyszerűen vak az iránta való szerelmemre.

A lehető leggyorsabban letusolok, mert amúgy nem is kellett volna zuhanyoznom, nem is akartam, nem ez volt ennek a kis gyakorlatnak a lényege. Megszárítkozom, testemet krémmel, olajjal kenem be, hogy csillogjon, fényes legyen. Jázminillatosan, meztelenül lépek ki. És elkezdődik a játék.

Ha már egy ideje nem szexeltünk, édes illatom van. Mint az érett alma vagy barack, harmatos, ennivaló. Készen állok rá, hogy valaki eljusson a belsőmig. Tudom, hogy Jack érzi az illatomat, de elgondolkodom, vajon így vannak-e ezzel mások is. És ha nem, az hogyan lehetséges. Talán azt hiszik, testápoló vagy parfüm illatát érzik. Nem tudják, hogy kész vagyok, érett vagyok, és bármire hajlandó. És kielégítetlenül maradtam.

4.

Ott ülök az előadóteremben, várom, hogy jöjjön Anna. De késik.

Marcus csak a késést nem tolerálja. Ha valaki későn ér az órára, végigcsinálja azt a hosszadalmas és kínos procedúrát, amivel úgy megalázza az embert, hogy soha többé ne késsen el. Amint meghallja, hogy az előadóterem ajtaja nyikordul, nem a mondat végén áll meg, hanem a szótag közepén; elfordítja a fejét, az ajtót bámulja, várja, hogy az illető belépjen rajta.

Miközben a későn érkező beoson és helyet talál magának, Marcus fagyos tekintete követi minden lépését, és annyira bosszús, hogy szinte prüszköl. De attól még nagyon jól néz ki, mert ilyenkor gödröcskék jelennek meg az arcán – sötét haj és gödröcskék! – és mindig olyan, mintha mosolyogna, még akkor is, amikor tényleg nagyon bosszús. De nem ér véget a fixírozás, amikor a delikvens helyet talál, elhelyezkedik, előveszi jegyzettömbjét és ceruzával a kezében készen ül. Ó, nem.

Marcus csak áll ott csendben, az asztal fölé hajolva, terpeszben támasztva kezét az asztalon; a jegyzeteit nézi, nagyon kellemetlenül sokáig. Mintha azt várná, hogy valaki valamilyen hangot adjon ki, mintha azt akarná, hogy legyen oka a kifakadásra. De mindenki jobban ismeri ennél.

Tiszteletteljes csendben ülünk, és ha úgy érzi, már eléggé megkínozta az osztályt, de csak akkor, bármilyen hosszú ideig tartson is ez, szóval csak akkor folytatja, pontosan ugyanannál a szótagnál, ahol abbahagyta.

Anna mindig késik az óráról. Nem emlékszem, hogy valaha is mulasztott volna egy órát, de mindig máskor érkezik. Van, hogy akkor jön, amikor Marcus éppen megkezdte az órát, van, hogy öt perccel a vége előtt. De akármikor érkezik, úgy jön be, mintha semmi gondja nem lenne a világban. Marcus felnéz, meglátja, és folytatja az órát, mintha semmi nem történt volna.

És én egyfolytában azon csodálkoztam, miért részesül ő ilyen különleges eljárásban.

Aztán egyik nap megkérdeztem tőle.

– Marcus és én megállapodtunk valamiben – mondja Anna. – Megteszek neki valamit, és ő is megtesz nekem valamit.

Ez a közös bennünk. Annában és bennem. Mindketten rajongunk Marcusért. Az én titkom. Az ő szeretője.

– Mit? – kérdezek rá.

– Hát, fogalmazzunk úgy, hogy Marcusnak különleges igényei vannak…

Vajon mik lehetnek ezek a különleges igények?

Vajon arra kéri Annát, hogy nyalogassa a golyóit, miközben ő a 400 csapást elemzi dekonstruktív módon? Vagy hátulról dugja, és közben André Bazin Mi a film? című könyvéből idéz?

Alig várom, hogy elmondja. Olyan sok részlet van, amit szeretnék egyeztetni fantáziáimmal: mitől indul be Marcus, és hogyan dug. És csak arra tudok gondolni, hogy a valóság sokkal jobb, mint képzeltem.

Így óra után leülünk kávézni egy padra. Körülöttünk diákok nyüzsögnek, a következő órájukra igyekeznek. Fa alatt ülünk, véd minket a tűző naptól; árnyék kell, mert Anna bőre fehér, és szeretné, ha az is maradna.

– Nagyon könnyen leégek – mondja.

– Oké. Most mondd el. Tudnom kell, mert megőrülök a kíváncsiságtól. Mik azok a furcsa dolgai?

– Sötétben szereti csinálni.

Egy világ omlik össze bennem. Marcus olyan kiábrándítóan normálisnak tűnik!

– Azt hittem, van valami perverziója. Ez nem tűnik különösebben perverznek.

– Várj, hadd fejezzem be. Szekrényben. Szóval szekrényben szereti csinálni.

Még mindig nem vagyok meggyőzve.

– Tudod, nagyon félénk – mondja Anna, csalódottságomat megérezve. – Van egy nagy szekrény. Régi, kopott faszekrény. A lakásában szinte semmi kényelem nincsen; nincs kanapé, párnák, ülővánkosok, se szőnyeg, még függöny sincs az ablakokon.

– Ágy sincs? – kérdezem.

– A földre tett matracon alszik, de azon még sosem dugtunk. Egyszer kinyitottam a hűtőjét. Szinte teljesen üres volt. Csak tea volt bent. Nem szálas tea, hanem filteres. Egy doboz olcsó, akciós, filteres tea. Tej se volt.

Anna elmondta, hogy bár Marcus lakásából hiányzik az alapvető bútorzat, és élelmet sem tart otthon, van valami, amiben nincs hiány: könyv- és irathalom.

– A padlótól a mennyezetig érő könyvespolcok zsúfolásig meg vannak rakva. Téma szerint csoportosított minden tartalmat: film és szex, művészet és vallás, pszichológia és orvostudomány. Amikor a könyvespolcok beteltek, a padlóra, az asztalokra, a székekre kezdte halmozni az anyagot, ahogy a gyűjtögetők használnak ki minden rendelkezésre álló helyet. Ahol nincs könyvespolc a fal mellett, ott a falakon műalkotások lógnak. Mindenféle. Erotikus művek. Semmi nagyon pornografikus. Csak furcsa, mocskos képek.

Anna az elmosódott fotókról mesél, párok dugnak ezeken a képeken; olyan hangulatúak, mint Francis Bacon festményei. Utcai képek prostituáltakról. Buja karikatúrák. Olyanok, amelyek első ránézésre nem is tűnnek erotikus művészetnek – mozgalmas, vibráló, nagy kollázsok, újságok és magazinok kivágott képei; arcok, helyek, tárgyak –, de nyilvánvalóan erotikus gondolatokat keltenek Marcusban. És persze vannak olyanok is, amelyeket semmi mással nem lehet összetéveszteni.

Anna azt mondja, különösen két festmény keltette fel az érdeklődését. Egy kis fülkében vannak felakasztva, egymás mellett, a bejárati ajtó közelében, és valahányszor felmegy Marcushoz, mindig megáll egy ideig, és csak nézi a két képet megigézve.

Az egyik két nőt ábrázol; hason fekszenek, egymás mellett, testük ajkat formáz. Mindkettőn harisnyakötő van és harisnya, mellük feszes, gömbszerű, mellbimbóik cseresznyepirosak.

– Az egyik nő olyan, mint te – mondja Anna. – Barna hajú; mosolyog, kedves, szexi mosollyal; csipke menyasszonyi fátyol van rajta. A másiknak nem lehet látni a fejét. Ott, ahol a fejnek kéne lennie, két kar nyúlik ki a tintafekete háttérből, mint valami rák ollói, és összecsippentik a nő mellbimbóját.

Azt mondja, a másik kép olyan furcsa, hogy nehéz leírni. Elsőre úgy néz ki, mint három neccharisnyás női test, éppen hármas szexbe bonyolódva. De közelebbről nézve férfi testrészek keverednek a nőiek közé. Nemi szervek és végtagok nőnek ki olyan helyekről, ahol nem lenne helyük. Fantomkezek, tolnak, húznak, markolnak. Az egész zavaros és egy kicsit nyugtalanító. Anna sokat gondolkodott ezen a képen, és arra jutott, hogy egyetlen, meghatározatlan nemű test, amelyet sok-sok testből állítottak össze.