© Iványi Orsolya, 2022

© Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Szekesztő Hessky Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-744-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Az égvilágon minden csoda.
Csak fel kell ismernünk.”

Federico Fellini

Ajánlom szüleimnek, akik
mindig hagyták, hogy azt csináljak,
amit akarok, és férjemnek,
aki ezt folytatta.

Megjegyzés:

1.
A könyv minden szava igaz.

2.
A könyvben felhasználásra olyan kerültek szövegek,
amelyek eredetileg az „Alkotó Energia ÚJRA!”
Magazinban jelentek meg. A cikkek teljes egészükben
a www.alkotoenergia.hu oldalon olvashatóak.

Helló, London!

Londonra mindig úgy gondoltam, hogy az volt életem kalandja, és semmi sem tudja majd felülmúlni. Persze tévedtem. Nincsenek véletlenek, csak mi vagyunk éretlenek – mondta egyszer valamikor Soma Mamagésa, és valóban, visszatekintve az eddigi életemre, valahogy az univerzum mindig úgy intézte, néha durvábban, néha finomabban, hogy haladjak az utamon. Az úton, amiről néha én sem tudtam, hogy hová vezet.

2011. május 20-án este egy reklámos díjátadón ültem Mici barátnőmmel az egykori Szikra moziban, amikor este ¾ 11-kor megérkezett az az e-mail, amely felforgatta az életemet. „Miért nem jössz ki dolgozni hozzám Londonba? – kérdezte Pietro, egykori főnököm. – A kommunikációs igazgató szülési szabadságra megy, és kellene nekem ide valaki a helyére.”

Természetesen nem hittem a szememnek. Biztos nekem szánta ezt a levelet? De hát én nem akarok sehova menni, nagyon is jól elvagyok itt, éppen pr-ügynökség-alapításban vagyok, már az asztalok is megvannak, megrendeltük az új laptopokat is… És egyébként is mi van, ha nem leszek elég jó? Mi van, ha nem elég jó az angolom? A kishitűség akkor is dolgozott bennem. Alig vártam, hogy reggel legyen és felhívhassam anyukámat, hogy akkor most mi legyen. Persze nem bírtam ki, és válaszoltam még éjjel, hogy mikor láthatnám a munkaköri leírást.

Ezelőtt már kétszer küldött Londonba az univerzum. Először akkor, amikor az Ericssonnál dolgoztam titkárnőként Budapesten. Az első igazi munkahelyem volt, akkor vettem ki az első pesti albérletemet is a Harminckettesek terén, a Stex volt a törzshelyünk, éltünk, mint Marci hevesen. Nem volt túl sok pénzem, de havonta megvettem a brit Cosmopolitant, mert akkor is többet akartam látni, mint ami körülöttem volt. Egy nap találtam benne egy álláshirdetést, és just for fun, csak úgy viccből és kíváncsiságból megpályáztam. Légikísérőt kerestek az Arab Emirátusokba. Már akkor is imádtam a lehetetlennek tűnő feladatokat! (Ahogy Mandela mondta: Amíg meg nem csinálod, addig lehetetlennek tűnik – vagy valami ilyesmi.)

Mit ad Isten, egy nap jött egy levél, hogy akkor behívnának állásinterjúra – Londonba! Gondoltam, menjünk! Persze annyit nem kerestem, hogy megengedhettem volna magamnak, céges hitelt kellett felvennem, hogy ki tudjam fizetni a repülőjegyet és a szállást, ezt aztán egy évig törlesztettem. Életemben akkor utaztam először egyedül, 25 éves lehettem. Ismerős révén egy ’56-ban emigrált magyar családnál laktam Hampton Courtban, ami kb. 20 km-re volt London központjától, és ahol VIII. Henrik kedvenc lakhelye is volt, a Hampton Court Palace.

Ha jól emlékszem, szombaton érkeztem, vasárnap elmentem megnézni a palotát, és hétfőn volt a nagy nap. Az interjú első része egy angol szintfelmérő volt a Leicester Square-en egy jelentéktelen épületben, ahol vagy harmincan ültünk a teremben, és ha jól láttam, több turnus is volt. Egészen addig azt gondoltam, hogy jó az angolom (középfokú Rigó utcai nyelvvizsga!), nos, már itt elvéreztem. Annyira nem viselt meg, persze jó lett volna továbbjutni, meg szép nagy lett volna a fizetés, lehetett volna az Emirátusokban élni, de én inkább kalandnak éltem meg az egészet. Szombaton indult vissza a gépem, így egy hetem volt Londonra. Mindennap bevonatoztam reggel, és azt képzeltem, hogy én most itt élek és ez az én életem. Reggelente vettem egy napilapot, és este az ágyban kiterítve kiolvastam. Akkurátusan kiszámoltam, hogy mennyi pénzt költhetek (összesen 12 fontot), és viszonylag büszkén tértem haza egy hordhatatlanul magas sarkú cipővel (de Londonból volt!), amit annak ellenére hordtam, hogy minden pasimnál jóval magasabb voltam benne. Összességében London nem hagyott mély nyomokat bennem, nem éreztem olthatatlan vágyat, hogy visszatérjek.

Nagyjából tíz évvel később London ismét szólított. A Vodafone-nál voltam éppen pr-menedzser, ami irigyelt munkakör volt, hiszen sokat lehetett utazni. Persze sokat is kellett dolgozni hozzá, de én akkor igazi munkagép voltam, és egy percig sem bántam. A pr hivatás, vagy ért hozzá az ember, vagy nem, megtanulni teljesen nem lehet. Én hamar rájöttem, hogy nekem van érzékem ehhez, így jó voltam a szakmámban. Egy nap jött a feladat, hogy szervezzek szórakoztató sajtóutat Londonba újságíróknak, három napra. Imádtam az ilyen munkákat! Ehhez az úthoz kötődik az első Michelin-csillagos étterem élményem is: a Hakkasan nevű ázsiai étterembe mentünk, és addigi életem legkiválóbb halételét fogyasztottam el ott. A pénteki visszaút helyett viszont úgy döntöttem, hogy maradok a hétvégére. Heni kolléganőm ajánlott egy magyar nőt, Irene-t, aki ad ki szobát magyaroknak a Notting Hillen, gondoltam, tegyük Londont még egyszer próbára. Pénteken jött egy üzenet a nőtől, hogy némi változás állt be, neki el kell utaznia, így nem tudok hozzá menni, de az anyukájához igen, aki nem messze lakik tőle. Akkor még nem tudtam, hogy London későbbi legmenőbb negyedében fogok kikötni.

A ház, ahol a szobát kaptam, a Golborne Roadtól nem messze volt. A Golborne Road a híres-neves Portobello Road folytatása, és ma már olyan, mint a Portobello volt a kezdetekben, vagyis menő. Eta néni, ha jól emlékszem a nevére, egész nap nézte a tévét, és közben Unicumot ivott. Még otthon megvettem a Londoni séták című könyvet, és mindennap gyalogoltam tíz kilométert, bejártam Notting Hillt, Kensingtont, Chelsea-t és Knightsbridge-et, a tömegközlekedést egyszer sem használtam. Az egyik séta során megálltam egy olyan klasszikus, fehér oszlopos ház előtt, és nem is értem hogyan, de az a mondat állt össze a fejemben, hogy „egyszer én egy ilyen házban fogok lakni”. Akkor ennek nyilván nem tulajdonítottam nagy jelentőséget, mindenkinek vannak álmai, aztán ott a valóság… De ezúttal London nyomot hagyott bennem, és arra is rájöttem, hogy a brit excentrikusság igencsak közel áll hozzám. Addig nem tudtam megfogalmazni, hogy nekem ilyenem van.

Visszatérve 2011 nyarára: tűkön ülve vártam a munkaköri leírást a Dandár utcai lakásomban, közben úgy gondoltam, hogy ez a végén úgysem fog összejönni, de addig is jó móka lesz. Pár nappal később megjött a leírás: ez egy incredible busy role, azaz rettentően összetett munkakör), és az első lépés egy telefonos interjú Jessicával, akinek a helyére keresik az új embert. Jessica angol-amerikai, nagyon kedves és iszonyúan profi nő volt, jól elbeszélgettünk, bár a felét nem értettem annak, amit mondott, a brit akcentushoz ugyanis hozzá kell szokni. Akkor ez rettenően viccesnek tűnt („És miről beszéltetek?” „Fogalmam sincs!”), az ügy akkor nyert komolyságot, amikor egy második, hosszabb interjú következett. Utána néha eljátszottam a gondolattal, hogy mi lenne, ha…, és ilyenkor majdnem elhánytam magam az idegességtől, szóval inkább nem gondolkoztam rajta. Aztán egyszer csak közölték, hogy megkaptam az állást! Azt tudni kell, hogy nem én voltam az egyetlen jelölt: később a szerveren véletlenül megtaláltam egy táblázatot, ahol még azt is láttam, hogy ki mennyi fizetést kért… Nyilván mindenki többet, mint én (mindenki angol volt), pedig én az akkori magyar fizetésem háromszorosát kértem, plusz a lakhatás költségeit.

A munkát júliustól kezdtem, de előtte júniusban kimentem egy személyes találkozóra Londonba, egy amolyan reggel megyek, este jövök típusúra, hogy Jessica személyesen is lásson. Az akkori iroda az Oxford Streetről nyílt, kicsit elméláztam, hogy milyen lehet reggelente ide járni dolgozni – bár az iroda rettentően ódivatú és lehangoló volt, de hát akkor is London! Kaptam egy óriási mappát, amiben a következő fél év dolgai voltak, majd Jessica közölte, hogy ő már nem repülhet, így a jövő héten nekem kell prezentálni a board meetingen Isztambulban az előző félév eredményeit. Ne izguljak, a prezentáció már megvan, csak el kell mondani! Hahaha!

Nos, a hír hallatára elrohantam a Zarába venni egy boardmeeting-kompatibilis ruhát, ugyanis mondták, hogy az esti program mindig nagyon fancy. Azt csak otthon vettem észre, hogy a műanyag biztonsági biszbaszt nem vették ki belőle, így nekem kellett kioperálni. Aki csinált már ilyet, tudja, hogy egy rémálom. A ruhát természetesen tönkretettem… Ilyen az én formám!

Isztambulban már jártam előtte kétszer, és mindig nagyon tetszett. Taxival mentem a szállodába, amikor is a sofőr egyszer csak közölte, hogy meg kell szakítania az utunkat, mert el kell intéznie valamit (!). Még szerencse, hogy céges pénzem utazom, gondoltam magamban. Valahol megálltunk, a sofőr kiszállt, majd pár perc múlva visszajött pár darab baklavával, mert hogy a szépségem annyira rabul ejtette, hogy valahogyan ki akarta ezt mutatni. El akart még hívni randizni is, de udvariasan leráztam. Este aztán tényleg volt hajókázás hastáncosnővel, ami a csoport női tagjait kissé zavarba hozta, kocsányon lógó szemű férfiak, ugye… Én mondjuk tanultam hastáncolni a húszas éveimben, így annyira nem voltam meglepődve, de persze elképesztő dolgokat tudnak művelni.

A másnapi board meetingen én olyan öt óra körülre voltam beosztva. Persze tűkön ültem, és nyilván meg is volt – hiszen mindig akkor van meg, ha utazom, kinél nem így van? A lényeg, hogy olyan csúszás lett, hogy én már nem tudtam prezentálni, mert indulnom kellett a reptérre. Micsoda megkönnyebbülés volt! Tuti rendeltem egy gin-tonikot a repülőn!

A kiköltözés Londonba igazán kalandosra sikerült. Úgy döntöttem, hogy keresek egy telekocsi-szolgáltatást a sok csomag miatt, mert inkább megyek autóval, a reptéri plusz 1 kg/10 euró túlsúlyt sóher voltam kifizetni, meg három bőrönddel navigálni nemigen volt kedvem. Voltam már hosszú autóúton korábban, gondoltam, kibírom. Hát nem is ez volt a gond. Amikor a sofőr jelentkezett, hogy csütörtök helyett pénteken indulunk, mert valami gond van az autóval és el kellett vinni szerelőhöz, kicsit elgondolkoztam, de elhessegettem a baljós gondolatokat. A honlapja meggyőző volt, nem lesz itt probléma, mondtam magamnak. (Bár nagyanyám pár héttel előtte szintén elkezdett aggodalmaskodni, és ezzel bennem is elültette a csírát, de ahogy mondtam, elhessegettem a gondolatokat.)

Pénteken reggel fél 8-kor megjött az autó, egy hétszemélyes Mercedes, ami elsőre elég kicsinek tűnt. A sofőrön kívül még két fiú és egy házaspár voltak az utastársaim. Én elöl ültem a sofőr mellett, azt hiszem, ez volt a legjobb hely, bár tíz óra után ez is elég kényelmetlen volt. Felkészülve a 21 órás útra, jó későn feküdtem le előző nap, így egyből el is ájultam, és a nap világos szakaszait sikerült alvással tölteni. Az utasok ebből amúgy azt szűrték le, hogy csöndes típus vagyok. Az éjszaka kemény volt, mert egyrészt fáztam (amatőr módon a kardigánt a táskában hagytam, ami felkerült az autó tetejére), másrészt nehéz volt már aludni. Plusz a sofőr elkezdett cigizni vezetés közben, arra hivatkozva, hogy ne aludjon el, és egyidejűleg bevezette azt a szabályt, hogy bárki cigizhet az autóban. Természetesen ezzel csak ő élt. Reggel 7 körül értünk a dunkerque-i kikötőbe, 8-kor indult a komp Doverbe.

A kompozás nagyon tetszett, jó idő volt, a színek harsányak és frissek voltak, és emellett elfogyasztottam életem első angol reggelijét is a hajón, vicces módon a sofőrrel. Azt hiszem, tetszettem neki. Aztán amikor beszálltunk az autóba a kompon, és próbáltunk volna kigurulni, nem indult az autó. Annyira nem indult, hogy végül egy trailer vitt le minket a kompról, és aztán jól otthagyott.

Innentől bonyolódik a sztori. Mint kiderült, a csapatban én beszéltem egyedül angolul úgy, hogy meg is értsék. Mármint az angolok. Így kezdődött a mi kis kálváriánk a doveri kikötőben. A sofőr elkezdett telefonálgatni, de semmi eredményre nem jutott, így elmentünk egy irodába, ahol adtak egy vezetékes telefont és egy telefonszámot, hogy ezt próbáljam, ez egy autómentő. Felvették, elmagyaráztam, megadtam minden adatot a rendszámtól az autó színéig, mire közölték, hogy akkor hétfőn tudnak érte jönni! Miután ezt megosztottam az ottani irodistával, az elém tett egy Yellow Pages telefonkönyvet (!), hogy abból szemezgessek. A lényeg, hogy még vagy három autómentővel beszéltem, de senki nem vállalta, vagy tagságot kellett volna váltani, ami ezer fontnál kezdődött. Ezen a ponton jöttem rá, hogy a sofőrünknek nincs semmilyen európai autós tagságija, vagyis igazi kókler. Szerintem összevissza hazudott arról is, hogy Új-Zélandon élt, aztán megszólalni mégsem tudott angolul. Plusz tőlünk akart pénzt kérni, hogy autómentőt tudjon hívni.

Időközben a két fiú útitárs, akik Londonban laktak, megszervezték, hogy értünk jöjjön egy barátjuk autóval. Ennek nagyon örültem, közeledem Londonhoz, gondoltam. Az irodában viszont megtudtam, miután beszéltem egy másik ügyintézővel, hogy itt nincs gyalogosforgalom, tehát én lábon innen nem mehetek ki, kizárólag azzal az autóval, amivel lejöttünk a kompról, valamint az autót nem lehet csak úgy otthagyni, mert elszállítják. Itt kezdtem kicsit összeomlani, hiszen akkor már órák óta próbáltam megoldást találni. Szerencse, hogy számomra a problémamegoldás lételem – tényleg, ha nincs valami probléma éppen terítéken, unatkozom. Amúgy meg csak a halottaknak nincsenek problémáik, ez jusson eszünkbe, ha túl soknak érezzük a gondokat. Már azon gondolkoztam, hogy bekuncsorgom magam egy autóba, ami most jött le a kompról, és megkérem, hogy vigyen ki a kikötőből, bár a három bőröndnek valószínűleg nem örültek volna. A Dean nevű ügyintéző annyit mondott, hogy ezt ő inkább nem hallotta meg. Aztán megjelent egy rendőrautó mellettem, és megkérdezte, hogy én vagyok-e a sofőr, mire mondtam, hogy nem, nem én vagyok, én vagyok az, aki beszél angolul. Gondolom, kiszúrták a biztonsági kamerán, hogy egy nő fel-alá járkál órák óta, vajon miben sántikálhat? Ezután elkérte mindenki útlevelét, én meg elmeséltem századszorra is a sztorit. Officer Dean tényleg segíteni akart, és telefonon intézett nekünk egy autómentőt. Próbáltam rábeszélni, hogy vigyen ki minket hármunkat a rendőrautóval a kikötőből, merthogy értünk mindjárt itt vannak, de az őrmester (hallottam a walkie-talkie-n, hogy sergeantnek hívták) nem engedélyezte, így maradtunk, és vártuk az autómentőt.

Időközben megjött az autó értünk, és valamilyen csodás módon be tudott jönni a kikötő területére. Mi viszont nem mozdulhattunk, mert Officer Dean azt mondta, hogy csak azzal az autóval mehetünk ki, amelyikkel bejöttünk. Eltelt másfél óra, sehol az autómentő, az autós fiúnak indulnia kellett dolgozni, nekem pedig beúszott a kép, hogy még mindig 50 km-re vagyok Londontól. Ekkor fogtam magam, és most elmentem egy másik irodába pampogni, ahol egy hangosabb szóváltás után végül rámondták az áment, hogy hárman elhagyhatjuk a kikötőt a „fekete” autóval. Az autóban hagyott házaspár sírt, amikor otthagytuk őket, de nem volt más választásunk. Ők amúgy a fiukat mentek meglátogatni Manchesterbe, rengeteg kajával felcuccolva, igazi rémálom lehetett nekik. Ezután volt még egy kis nüansznyi incidens a vámon is, ott is elmeséltem a sztorit, amit igazából nem is értettek, így egy legyintéssel továbbengedtek. A fiúk elvittek egy benzinkúthoz London határába, és én onnan boldogan taxiztam be Notting Hillbe, miután tíz órát töltöttem a doveri kikötő fogságában.

A Notting Hillen lakni életérzés. Ahogy kimondod, mindenkit elfog a sárga irigység. Amikor megkaptam az állást, a kezdeti sokk után elkezdtem átgondolni a kinti lét praktikus tényezőit. Először is kell bérelnem egy lakást. Dilemma: egyedül béreljek, vagy költözzem össze valakivel? Első felindulásból az első opció volt kézenfekvő, nem fogok én semmilyen idegennel összeköltözni, egyedül lakom évek óta, öreg vagyok már alkalmazkodni. Ez a felindulás pár hét alatt elpárolgott, amikor megláttam, hogy ha úri módon egyedül kívánok lakni, az kétszer annyit vinne el, mint amennyit lakásra szánnék, miközben az is az akkori magyar minimálbér négyszerese volt.

Így aztán azt gondoltam, hogy kibillentem magam a komfortzónámból, és összeköltözöm valakivel. Persze ez így fejben szép volt, vizualizáltam magamnak szép lakást, kedves lakótársat, jó környéket és közlekedést. Esténként megiszunk egy pohár bort a teraszunkon, hétvégén BBQ a barátokkal, néha még kiállításmegnyitókra is elmegyünk közösen. Már otthon elkezdtem írogatni az e-maileket potenciális jelölteknek, de mindig az volt a válasz, hogy ha szeptembertől akarok valamit, akkor augusztus közepén jelentkezzem. Így aztán eldöntöttem, hogy majd ha kint leszek, akkor két hét alatt találok lakást.

A lakáskeresés igazi rémálom Londonban, de persze rettentően kalandos is. Számos alkalommal éreztem úgy, hogy ez igazából nem is velem történik, hogy valami abszurd drámában vagyok statiszta… Mint amikor megbeszéltem Richarddal, hogy a Lambeth North metró bejáratánál találkozunk, hogy ne kóvályogjak, majd megjelent egy ránézésre húszéves kínai fiú, felvitt a lakásba, ahol ott volt még a barátnője és két westie, és amikor megkérdeztem, hogy az egy darab fürdőszobát – ahol a vécé is volt – hogyan fogjuk használni, azt mondta, hogy ők általában a konditeremben fürdenek.

Eleinte Kelet-Londonra koncentráltam, mert ugye az a menő, hipszter, trendi. Aztán amikor tüzetesebben is megvizsgáltam, rájöttem, hogy inkább ide majd eljövök néha, de maradok Nyugat-Londonban, vagyis a Notting Hillen. Két hétre foglaltam szállást a már említett Irene-nél, a Portobello Roadtól két percre, egy olyan szép, fehér oszlopos házban. A környék igencsak tetszett, nemhiába létezik a mondás – amit a Nyugat-Londonban lakók előszeretettel használnak –, hogy West is the best, azaz a Nyugat a legjobb.

Így aztán átköltöztem egy másik szép, fehér oszlopos házba a Westbourne Grove elejére (ez egy nagyon menő utca tele menő boltokkal), persze ez is meglehetősen kalandos volt. Itt viewingra, azaz megtekintésre kellett menni, vagyis az ember kapott egy időpontot, aztán volt 15 perce eldönteni, hogy kell-e a lakás vagy sem, mert jött a következő érdeklődő. Én ezzel a szisztémával ott helyben szembesültem, és mivel nagyon tetszett a lakás, vettem egy nagy levegőt, és rámondtam az igent. A lakótársam egy ausztrál lány volt. Szerencsére közös helyiség nem volt, mindenkinek volt egy szobája, aztán volt egy konyha meg egy fürdőszoba. A kauciót ilyenkor azonnal kézbe kell nyomni, persze nyilván nem volt nálam annyi, ki sétálgat ezer fonttal a zsebében. Semmi probléma, mondta az ingatlanért felelős nő, elkísér egy automatához. Átadtam az ezer fontot, megbeszéltük, hogy másnap találkozunk a lakásnál, hozzam a munkaszerződésemet (enélkül szóba sem állnak az emberrel, biztosra akarnak menni, hogy ki tudod majd fizetni a lakbért), és megkapom a kulcsot. Aztán felhívtam anyukámat, hogy most adtam oda egy idegen nőnek egy halom pénzt, bízzunk benne, hogy holnap felbukkan! Mit kő, egy szikla esett le a szívemről, amikor megláttam a nőt! A lakáskiadás örömére elvittek a férjével egy kínai étterembe, ahol életemben először ettem a népszerű pekingi kacsát. Később az évek alatt többször elmentem teázni a nővel, akiről kiderült amúgy, hogy zongoratanár, és ezt az ingatlanozást mellékesben csinálja. Mindenesetre rettentően kíváncsi nőszemély volt, például azt is be kellett jelenteni, ha megbetegedtem és ezért otthon maradtam, sőt kötelező volt a takarításért fizetni, de legalább ezzel nem kellett foglalkoznom. A recepciós fiú volt a takarító, fura volt tudni, hogy ő az, aki a körömlakkjaimat sorba rendezgeti. Vajon mit szűrt le a szobámból?

Az első munkanapomon leszálltam a hetes buszról az Oxford Streeten, és azt éreztem, hogy megérkeztem. Az érzés annyira a hatalmába kerített, hogy rögtön jól el is késtem, gondoltam is magamban, hogy én, aki soha nem kések sehonnan, addigi életem legfontosabb napján elkésem. Később is többször volt olyan, hogy csak úgy bevillant, hogy én itt vagyok otthon. Korábban sehol máshol nem éreztem még ezt, azóta is izgat, hogy kiderítsem, vajon az előző életemben nem voltam-e angol.

Munkakörömből fakadóan – régiós kommunikációs menedzser voltam – nem igazán kellett másokkal kommunikálnom az irodában, ami nem volt túl szerencsés, mert így eléggé magamra voltam hagyva. Bár azt tudni kell, hogy a britek nem igazán barátkoznak nem britekkel az irodában, legalábbis az én időmben még így volt. Az „emigránsok” jobban összejárnak, persze nyilván vannak kivételek, de engem soha nem hívott senki sehova. Nem voltam különösebben letörve, mert mint az őrült jártam randikra – meg aztán Londonban sosem lehet unatkozni.

Aztán amikor megkaptam a cég új honlapjának a projektjét, akkor kaptam ehhez egy társat, az olasz Davide személyében. Legnagyobb megdöbbenésemre pár hetes közös munka után olasz akcentust vettem fel a tanult angolomra! Vele aztán jöttünk-mentünk, néha munka után is elmentünk inni, Londonban ugye elég szigorúan mindenki megy a pubba olyankor, és ha sokszor mondasz nemet, egy idő után nem fognak hívni. Egészen addig elvoltunk, amíg egyszer kissé részegen be nem próbálkozott, nekem meg vissza kellett őt utasítani udvariasan.

Az irodisták általában az asztaluknál ettek, de kimentek venni valamit a környező kis kávézókból, így tettem én is. Akkoriban az iroda már az előkelő Knightsbridge-ben volt, pontosan a Harrods áruházzal szemben, így én oda jártam át mindennap venni valamit, ami általában egy luxi leves volt. Vagy ha több időm volt, elsétáltam egy Yotam Ottolenghi egységbe és ott vettem aranyárban salátát. Egyszer maga Martha Stewart, Amerika háziasszonya állt előttem a sorban.

Egy nap új kolléga érkezett Anne-Claude személyében, aki velem szemben kapott asztalt, így sokszor összetalálkozott a tekintetünk. Egyszer írt, hogy menjünk ki egy kávéra. Azt hiszem, Anne-Claude volt az első igazi kozmopolita nő, akit közelebbről megismertem. Teljesen másmilyen volt, mint az addigi ismerőseim, mintha egy más világból érkezett volna. És ez így is volt: a pénz világából jött. Öt nyelven beszélt, svájci születésű volt, és ha leírnám a családnevét, akkor sokan mondanák azt, hogy van egy ilyen nevű fociedző is – és igen, rokonok. AC mindig kifogástalanul nézett ki, visszafogott stílus visszafogott színekkel, természetesen kizárólag designer darabokból állt a ruhatára. Soha nem volt hivalkodó, viszont áradt belőle a magabiztosság, és valahogy mindig tökéletesnek tűnt, mint a magazinokban a nők. Az a fajta nő volt, aki ebédidőben Jimmy Choo cipőt vásárol a Harrodsban (akkor fogtam életemben először a kezemben ilyet), vagy elmeséli, hogy előző nap Pippa Middletonnal bulizott.

Nos, AC meghozta a változást az irodai életemben: egyrészt elkezdtünk kijárni együtt ebédelni, másrészt végre volt kivel pletykálni! Vele jutottam el Diana hercegnő egyik kedvenc éttermébe, az olasz San Lorenzóba a Beauchamp Place-en (idén, közel 60 év után, sajnos bezárt), vagy az Armani butik feletti kis bisztróba, ahol Bernie Ecclestone üldögélt mindig az egyik sarokasztalnál, és nem lehetett fényképezni. Amúgy sok hírességet láttam Londonban, de általában sztársokkot kaptam, és soha nem mertem lefotózni őket vagy közös képet kérni. Jean-Paul Gaultier és Helen Mirren az utcán jött szemben, Bill Nighy egy kávézóban ült egyedül Hampsteadben, amikor kiszúrtam, Cate Blanchettet színházban láttam, Charlotte Rampling a filmje bemutatójára jött, Judi Denchet teljesen véletlenül a színházi előadása után láttuk, próbálkoztunk aláírást kérni, de még tollunk sem volt. Jeremy Ironsszal pedig volt szerencsém egy asztalnál ülni, ugyanis akivel éppen akkor randiztam, ismerte őt.

Pár hónap után éreztem, hogy Londonban bármi megtörténhet. Rájöttem, hogy elképesztő lehetőségek rejlenek a városban, és ha eléggé szemfüles vagy, és én az vagyok, akkor új dimenziókba kerülhet az ember. Fogtam magam, és elküldtem minden létező helyre azt a levelet, hogy én egy szabadúszó magyar újságíró vagyok, based in London, azaz Londonban lakom, kulturális témákban utazom, és magazinoknak írok. Láss csodát, működött. Egyik héten Paul Smith sajtótájékoztatón ültem valami menő hotelben, a másik héten Buddy Valastro sztárcukrásszal csináltam interjút (egy másik menő hotelben), a harmadik héten fashion bloggerként a London Fashion Week keretében a Mayfair Hotel (ismét egy menő hotel!) Elsa Schiaparelli lakosztályában kaptam kézmasszázst és manikűrt ingyen. Vagy olyan is volt, hogy egy magyar könyvkiadó keresett meg, hogy menjek el Dan Brown könyvbemutatójára, és írjam meg az Indexre. Nyereményjátékok, ingyenes belépők – mindenhova jelentkeztem és pályáztam, és tényleg sokszor nyertem. Például így voltam Alíz Csodaországban partin egy magánklubban. Nekünk, magyaroknak nem sok fogalmunk van arról, hogy milyen egy magánklub. Ezeket egy bizonyos tagsági díjért lehet látogatni, és általában valamilyen téma köré épülnek, például üzlet, művészet, egészség stb. Egy ilyen klub többnyire egy pár szintes házat jelent, ahol van étterem, bár, jobb esetben spa, könyvtár, tetőterasz. Londoni életem során eljutottam néhány ilyen helyre, de esélyem sem lett volna tagságit venni, mert általában csak ajánlással lehet bejutni.

Napközben dolgoztam napi 8 órában egy reklámügynökségnél, így az újságírás, avagy bloggerkedés teljesen hobbitevékenység volt, de persze ugráltam örömömben, amikor az index.hu először kitette a cikkemet a főoldalra.

Alapvetően az volt a terv, hogy kiélvezem Londont, kerül, amibe kerül (értsd: minden pénzt elköltök, amit keresek, egyszer élünk!). Az első körben 6-9 hónapban egyeztünk meg, ebből egy hónapot a pesti irodában töltöttem, így augusztusban kezdtem Londonban, és decemberben derült ki a hosszabbítás. Imádtam Londont, minden ott volt, amire szükségem volt: kreativitás, különlegesség és excentrikusság.

A reggeleket különösen szerettem, és inkább busszal jártam, mint metróval: felültem az emeletre az első sorba, és nézelődtem. Néha hétvégéken is. Ha láttam valami érdekeset, akkor leszálltam. Közel laktam a híres Portobello Roadhoz, a piacra is néha kimentem szombaton, megismertem kívülről-belülről a környéket, ami hétköznap amúgy nyugodt és csendes volt, mintha nem is Londonban lettem volna, hanem egy kisvárosban. A törzshelyem a Portobello Roadról nyíló E&O nevű hely volt, annyit jártam ide, hogy a végén a hely honlapjára is felkerült rólam egy kép, még most is fent vagyok. Ezt hívja úgy az angol, hogy part of the furniture, a bútorzat része… hehe.

Tulajdonképpen az is lehet, hogy saját magam ültettem el a fejemben, hogy nekem Londonba kell mennem, ugyanis emlékszem, hogy februárban, amikor elém került, hogy Tracey Emin- kiállítás lesz Londonban, beírtam a naptáramba, nem mintha bármi esélyem is lett volna megnézni. Aztán szeptemberben ott álltam a sorban jegyet venni.

London amúgy rettentően barátságtalan is tud lenni. Amit rögtön észrevettem: hogy mindenhol útban vagyok. Megállok az utcán megnézni a térképet vagy a telefonomon valamit, vagy csak úgy nézgelődnék – biztosan nekem jön valaki. Olyan fotót lehetetlen készíteni, amibe nem mászik bele minimum egy ember. Az ember aurája jelentősen összeszűkül Londonban.

Gondoltam, hogy majd az angolom fejlődni fog… Nos, azt tudni kell, hogy angolok sosem fognak kijavítani (megkérdeztem az angol kollégákat erről), nekik az számít, hogy megértsenek, és ha éppen rossz igeidőt használsz, az sem érdekli őket, egy a lényeg: valahogyan megérteni a szerencsétleneket (azaz minket). És itt most egyúttal megint és ismételten köszönetet mondok Valika néninek, az első angoltanáromnak, aki már általános iskolás koromtól tanított egészen a gimnáziumon át. Szigorú volt, de kreatív is, például a Beatles dalszövegeiből tanultuk meg az igeidőket, és azt is neki köszönhetem, hogy a mai napig tudom olvasni a fonetikus átírás jeleit. Valószínűleg ő volt az, aki elültette bennem az anglománia csíráját. Még az is megmaradt, hogy mindig rettentően elegánsan öltözködött, és a kedvenc színe a halványlila volt, mindig volt rajta valami ilyen színű ruhadarab.

Az angol kollégák persze nagyon udvariasak voltak, de el lehet azon is gondolkozni, hogy ez mennyire volt őszinte, és valóban érdekelte-e őket, hogy mit csináltam előző este vagy a hétvégén. (Nem.) Az elején jó részletesen el is meséltem nekik, aztán valaki felvilágosított, hogy annyira nem érdekli őket. De valljuk be, azért jólesik, és még mindig jobb, mintha bunkók lennének. A buszokon biztonsági kamerák vannak, udvarias feliratok, hogy ne telefonáljunk hangosan, ne tegyük fel a lábunkat az ülésre, ne együnk szagos kajákat és ne foglaljuk el a táskánkkal a mellettünk levő helyet. Persze mindig van valaki, aki üvöltve végigtelefonálja a buszútját. És igen, a sorban állás. Engem mondjuk ez Magyarországon sem zavart, elnézgelődök közben. De azt nagyon bírom, amikor például leszállunk egy vonatról, mindenki elindul a taxiállomás felé, és szépen, hangos szó nélkül elrendeződünk egy hosszú sorban, és várunk.

Vannak furcsa szokások is, ezek majdnem mindegyike a spórolással köthető össze. Nem fűtenek, csak ha nagyon muszáj. Egy ismerősöm anyósáék 35 éve laknak a házukban, és öt éve vezették be a fűtést. Én a legvastagabb paplant vettem meg a megérkezésem után, inkább dunyha jellegűt, felkészülendő a télre. A vízzel is csínján bánnak, a meleg vízzel meg főleg, ezt az ingatlanos is a lelkemre kötötte.

Mindenkinek javaslom, hogy egyszer menjen el valahova egyedül külföldre, és kezdjen ott új életet. Aztán haza lehet jönni, de úgy lehet a legtöbbet tanulni (főleg magunkról), ha csak magunkra számíthatunk.

Helló, Budapest újra!

2014. január 4.

Azt hittem, soha nem felejtem el ezt dátumot, aztán mégis. Azon a napon jöttem haza ugyanis Londonból, ahonnan nagyon nem akartam. Londonból hazaköltözni olyan volt, mintha kihúzták volna a jövőmet a lábam alól. A szerződésem lejárt, és hiába voltam egy csomó állásinterjún, nem jött össze semmi értelmes munka. Ha London beszippant, és velem ez történt, akkor nincs menekvés, utolsó leheletemig (értsd pénzemig) kitartottam, hátha valami történik, ami miatt tudok maradni. Valami csoda, nyilván. Velem amúgy is csodák történtek állandóan Londonban.

Aztán egy nap felkeltem, és eldöntöttem, hogy akkor ennek a fejezetnek vége, nincs tovább. Pont akkoriban keveredett vissza az életembe Wiskey, az a fajta művészlélek, akiket mindig is bevonzottam fiatal lány koromban (és akikkel képtelenség volt normális párkapcsolatban lenni). Még hónapokkal korábban a match.com-on találkoztunk össze, sok értelme nem volt belebonyolódni bármilyen kapcsolatba, ezt mindketten tudtuk, néha átmentem hozzá beszélgetni vagy beültünk valahova inni. Tetszett a lakása, ami meglepő módon London egyik legdrágább parkja, a Holland Park mellett volt, arrafelé lakik amúgy Robbie Williams, a Beckham család és Elton John is, és igen, elmentem megnézni a házaikat! Jó, nem volt nagy, de akkor is, gondolom, valami önkormányzati kiutalás keretében kapta, mint éhező művész, mert tényleg rettentően kevés pénze volt. Épp karácsony volt, emlékszem, a nappaliban a fenyőfája fejjel lefelé volt a plafonra ragasztva, ahogy Victoria Bekcham butikjában is éppen. Karácsonykor imádtam végigjárni a londoni üzleteket, és képeket készíteni a művészi szintre emelt ünnepi dekorációkról. Aznap, amikor eldöntöttem, hogy vége, nem engedhetem meg magamnak, hogy tovább maradjak, nincs több pénzem, írtam Wiskey-nek, hogy van egy csomó cucc, amit nem tudok magammal vinni, vigye el. Kifelé három bőrönddel mentem, visszafelé kellett vennem egy akkora bőröndöt, amibe én is belefértem volna, nézett is nagyot a sofőr: „hát ez tényleg nagy!” Nagyon tetszett, hogy Wiskey az ágyneműimet egy ismerős hajléktalannak adta, és minden egyes cuccról tudta, hogy mit fog vele csinálni. Akinek kevés van, az tényleg mindent megbecsül. Azt mondta, amikor ott keseregtem, hogy most mi lesz velem, haza kell mennem, hogy „London mindig itt lesz, bármikor visszajöhetsz”. Ez a mondat azóta is megnyugvással tölt el. Hiszen egyszer majd visszatérek Londonba. Tudom.

Pont annyi pénzem volt, hogy hazaköltözzem. A mai napig megvan a kép, ahogy január 5-én állok hajnalban a Dandár utcai lakásom előtt, a sofőr pakolja ki a bőröndjeimet, én meg arra gondolok, hogy na, akkor megint „újratervezés” meg hogy „innen szép nyerni” vagy hogy „de jó ez a tiszta lap”. Nagy elánnal vágtam bele, úgy gondoltam – ismét vagy most is –, hogy enyém a világ, csak most már még jobb vagyok, még tapasztaltabb. Semmi kétségem sem volt afelől, hogy újfent történik valami mindent elsöprő az életemben.

Nos, nem így lett. A kezdeti lelkesedésem erősen visszaesett, amikor szembesülnöm kellett azzal, hogy negyvenévesen túlképzett voltam. A korom itt még nem volt jelentős tényező (45 körül már az lett volna szerintem), de az, hogy eltöltöttem Londonban három évet egy nagy, nemzetközi reklámügynökségnél, az nemhogy nem segített, inkább hátráltatott. Féltek tőlem. Féltek, hogy jobban tudok angolul, féltek, hogy vezérigazgató akarok lenni, így a legtöbb helyen azzal ráztak le, hogy „magának nem tudunk itt kihívást nyújtani”. Hiába magyaráztam, hogy de én csak önöknél szeretném kamatoztatni azt a tudást, amit a 15 plusz évem alatt megszereztem, nem láttak tovább annál, hogy én igazából versenytárs leszek, mert többet tapasztaltam vagy tudok, mint a többiek.

Keserves fél év volt, sokat tanultam belőle. Hogy például mennyire tudja azonosítani magát az ember a munkájával. Ha nincs munkám, akkor egy senki vagyok?

Talán azért is viselt meg ennyire, mert sokáig tartott. Korábban is voltam munkanélküli pár hónapig, most a fél évet soknak éreztem. Persze felvettek volna néhány helyre kevés pénzért, de ezt méltóságon alulinak éreztem. Ott volt a szuper svájcifrank- hitelem is, aminek akkoriban már 220.000 forint volt a havi törlesztője, úgyhogy a lakást is elkezdtem utálni. Pedig jó kis lakás volt, de folyton eszembe juttatta, hogy tulajdonképpen főleg egy lakásra keresem a pénzt.

Sokszor voltam nagyon mélyen, és persze tudtam, hogy ez átmeneti állapot, és majd egyszer lesz olyan munka, ami tetszik is és rendesen megfizetnek majd, meg ahogy az olaszok mondanák, tutto passa, vagyis egyszer minden elmúlik, mégis egyre nehezebb volt reggelenként motiváltan felkelni.

A dolgok ugyanis mindig úgy történnek, ahogy történniük kell – szokták mondani. Tudom, könnyű ezt mondani, de aztán amikor már eltelt három hónap, kiküldtél az univerzumba 50 CV-t – ebből jó, ha tízen válaszoltak –, voltál pár interjún – örülsz, ha egyáltalán felhívnak utána –, na, akkor kezd elszakadni a cérna. Én ezért ilyenkor azt az elvet gyakorlom, hogy megpróbálok nem „akarni” semmit, csak hagyni, hogy történjenek a dolgok egy ideig. Például pár napig úgy teszek, mintha éppen nyaralnék, ha tudtam, elmentem szüleimhez Bánkra, feküdtem a napon és azt gondoltam, hogy minden rendben van – aztán megint összeszedtem magam, és újult erővel szálltam harcba.

Az álláskeresésem során, ahogy fentebb írtam, a legmeglepőbb pont az volt, amire nem számítottam: a reklámügynökségnél eltöltött londoni éveimet inkább negatívumnak tartották, mint pozitívumnak, és ez volt az általános. Az egyik kedvenc példámat hadd osszam meg veletek. Találtam egy hozzám passzoló állást, elküldtem a CV-met a fejvadász cégnek. Behívtak, és bár én egy személyes beszélgetésre számítottam, ehelyett mindenféle teszteket kellett kitöltenem az irodájuk sötét folyosóján, másokkal egyetemben. (Annyira furának találtam pár kérdést a tesztben, hogy otthon aztán rákerestem, és mint kiderült, a személyiségteszt neve Oxford Capacity Analysis, magyarul Oxfordi Képességteszt volt, amelyet a szcientológia használ arra, hogy megállapítsa, alkalmas tagja lennél-e az egyháznak… Persze ezt nem közölték, csak azt, hogy teszt nélkül nincs interjú.) Továbbjutottam, ami azt jelentette, hogy megtudhattam a cég nevét. Amúgy ezt nem igazán kedvelem, mert mi van, ha már az elején nem tetszik a cég, de mégis végigszenvedem az interjúkat, bizakodom stb.. Jelen esetben azonban nem ez volt a helyzet, tetszett a cég, nemzetközi, innovatív volt, és illett hozzám. Az interjún ott volt a HR-vezető, a marketingvezető és az ügyvezető igazgató. Továbbjutottam ismét, ami azt jelentette, hogy feladatot kaptam, és azt kellett prezentálnom angolul a Londonban székelő marketingigazgatónak, merthogy ő lenne a közvetlen főnök. Szépen felkészültem, előadtam, éreztem, hogy jó voltam. Persze nehéz megítélni, mindenki pókerarc ilyenkor. Viszonylag hamar felhívott a HR-es nő, és mondta, hogy nagyon jó voltam és tetszett a prezentáció, de nekik igazából a „szürke hétköznapokra” kell valaki. A londoni marketingigazgató bármikor felvenne Londonba, ha ott lenne üresedés.

Az egyik szemem sírt, a másik nevetett. Magyarul most meg az volt a probléma, hogy már túl kreatív is vagyok, ezért nem vesznek fel. Két hónapig tartott ez a kaland, és bár nem mondom, hogy időpocsékolás volt, mert például a marketingvezetővel kapcsolatban maradtam, de akkor is… A legnagyobb problémám a haszontalanság érzése volt. Az álláskeresési időszak legnyomorultabb hozadéka, hogy nincs meg az a sikerélmény, amit a munka ad. Én ezt úgy hidaltam át, hogy kitaláltam magamnak kisebb-nagyobb feladatokat, és jól megdicsértem magam, amikor teljesítettem őket. Amúgy meg a blog is sokat segített: megírtam valamit, az Index kitette, az olvasók szerették, nekem meg adott egy kis önbecsülést. Amúgy most olvastam a New York Timesban, hogy érdemes saját magunkról írni, sőt újra és újra megírni a saját történeteinket, mert állítólag segítenek az önértékelésben, és még boldogabbak is lehetünk tőle. Meg azt is mondják, hogy mindenkiben ott van egy könyv saját magáról – én is ezért írom most ezt!

A hangulatom javítása érdekében masszívan elkezdtem randizni, így ismét regisztráltam, százhuszadik alkalommal is a jó öreg Randivonalra. Érdekes módon a Tinder eszembe sem jutott – vagy lehet, hogy akkor még nem is volt? Én voltam a világ legnagyobb szinglije, rengeteg kalanddal és néhány komolyabb kapcsolattal a hátam mögött. Nem mentem férjhez idő előtt, így is fogalmazhatunk, ennek nagyon örülök a mai napig. Mindig volt bátorságom elmenni kapcsolatokból, ahol nem láttam értelmét a folytatásnak, akkor is, ha egyedül maradtam utána évekre. Inkább egyedül vagyok, mindig is szerettem egyedül lenni, ezt annak tudom be, hogy annyira érdekes saját kis világot építettem fel magamnak, hogy jól elvagyok ott egyedül is. Persze közben kerestem a nagy Ő-t, de igazából fogalmam sem volt, hogy milyen férfira vágyom, úgy gondoltam, majd felismerem. (Mint a pornót! Megvan a sztori?)

Hogy már elmúltam negyven, és elvált sem vagyok? Biztos nagy baj lehet velem, ha ennyi idősen egy exférjet sem tudok felmutatni – kaptam meg néha a Randivonalon, amikor udvariasan jeleztem, hogy nem kívánok valakivel sem levelezgetni, sem találkozni. Nagy valószínűséggel a randitörténeteimből is tudnék írni egy könyvet, és ehhez az is hozzátartozna, hogy nemcsak rossz élményeim voltak, hanem számos rövidebb-hosszabb kapcsolatom alakult ki, sőt még barátságok is.

Szerencsés vagyok, sosem szekáltak azzal a szüleim, hogy mikor megyek férjhez. Amúgy meg nem is terveztem soha, maga a házasság sosem vonzott, és ugyanígy voltam az esküvővel mint eseménnyel is: nem izgatott fel különösebben a gondolata.

A korom sem zavart különösebben soha, bár most, hogy már közeledek az ötvenhez, tudom, hogy a negyvenes évek milyen szuper időszak. Amikor negyven voltam, akkor is, hittem abban, hogy egy nap megtalálom a nagy Őt. De csak azért, hogy legyen valaki, nem fogok leadni az elvárásaimból. Azt viszont tudtam, hogy nekem angol anyanyelvű férfi kell, és ebből nem akartam engedni.

Megtanultam egyedülálló nőként is boldog lenni. Másfajta boldogság volt ez, de úgy gondoltam, hogy a boldogságomat nem kell egy férfira építenem. Ha jön, akkor jó, ha nem, akkor is jó. Tréningeztem magam, hogy keresés közben azért élvezzem az életet, mert hiszem, hogy egyedül is lehet boldogan élni. Nekem soha nem volt problémám az online társkereséssel, bár sokan félnek tőle, de most is úgy gondolom, hogy ott ismerkedjen az ember, ahol tud. Először a húszas éveimben regisztráltam, akkor „minden jobb volt” ugye, talán őszintébb és kevésbé manipulálható. Szerintem ugyanannyi hülye férfi van, mint nő, és ahhoz, hogy jól csináld az online társkeresést, kell egy stratégia.

Én például rögtön magamhoz ragadtam a kezdeményezést, és ha valaki megtetszett, írtam neki. Annak a képnek kell hinni mindig, amin a legrosszabbul néz ki. Amúgy meg felesleges takargatni a valóságot, előbb-utóbb úgyis minden kiderül, ha a valóságban is akarunk találkozni a delikvenssel. Aktuális kép, aktuális életkor, aktuális súly. Nagyon fontos, hogy ne essünk bele abba a csapdába, hogy végre valaki írt, meg mondott három szépet rólunk, és egyből elolvadunk. Jobb az elején elengedni, ha úgy érezzük, hogy valami nem stimmel. Mentálisan készüljünk fel arra, hogy a férfi, akivel levelezünk és randit beszélünk meg, más nőkkel is levelezik és randit beszél meg. Ahogy mi is több férfival levelezünk. Ne ragadjunk le egy pasinál! Ha úgy tetszik, több vasat kell tartani a tűzben, persze ezt nem kell nagydobra verni.

Ha telefonon szimpi, minél gyorsabban találkozni, ne húzzuk az időt! Legyen néhány olyan helyünk, ahol kényelmesen érezzük magunkat, és javasoljunk mi helyszínt. Nekem például ilyen volt a Centrál kávézó: tágas, viszonylag távoli asztalokkal (halálom, ha túl közel vannak, és a másik asztal mindent hall), visszafogott, nem túl tolakodó a közeg. Emlékszem, egyszer megbeszéltem egy pasival, hogy a Centrál előtt találkozunk, és amikor odaértem, mondta, hogy inkább a szemben lévő Bonnie&Clyde-ba menjünk, ahol egy darab üres asztal volt, ami teljesen belelógott a járdába, ezért oda senki nem is ült le. Mondtam, hogy nekem nem tetszik az az asztal, és a Centrálba szeretnék menni, erre ő tovább erősködött. És akkor ránéztem, és halálos nyugalommal azt mondtam neki: „Tudod mit? Hagyjuk ezt, viszlát!” Akart valamit hápogni, de én sarkon fordultam, és egy nagy vigyorral elsétáltam. Most tényleg, ha a nő a Centrálban akar ülni, akkor hadd üljön már ott! Amúgy is úgy nézett ki, mint egy toprongy.

Fontos, hogy ne rúgjunk be. Szóval biztonsági játékosoknak: kávé vagy egy pohár bor. A profi társkereső tanácsadók sem alkoholt ajánlanak, nehogy túlságosan megeredjen a nyelvünk. Meg azt is szokták mondani, hogy az első randin ne igyunk többet, mint a pasi (hahaha!). Én nem nagyon szerettem vacsorázni menni, mert az legalább három óra, de volt olyan Londonban, hogy a pasi olyan helyet javasolt (egy nagyon romantikus kis helyet Belgraviában, a neve La Poule Au Pot, ahol csak gyertyafény van, a kanalat is alig látni), hogy képtelen voltam nemet mondani. Vagy olyan is volt, hogy mozi az első randin, de ezt sem javaslom igazán. Emlékszem, A szégyentelen című filmre mentünk (egy szexfüggő férfi élete), ami rögtön úgy kezdődik, hogy egészen közelről kapunk egy férfi nemi szervet az arcunkba.

Ha nem hív meg a pasi az első randin, felejtsük el. Erre nem érdemes több szót vesztegetni. Tudom, van, aki szerint osztozni kell, de én azt gondolom, hogy általában egy kávéról vagy pohár borról beszélünk, ha ezt nem tudja kifizetni, akkor ott probléma van. Londonban volt egy olyan esetem, hogy találkoztunk egy kocsmában a Notting Hillen, megvette az első kört. Megkérdezte, hogy kérek-e még egyet, mondtam igen, és aztán hosszan nézett rám. Magyarul hogy mehetek én megvenni a második kört. Nem találkoztunk többet.

Bármit, amit hallunk az első randin, nem feltétlenül kell elhinni. Tudom, tudom… de sajnos szeretjük magunkat jobb színben feltüntetni az elején, ezért sokan hazugságokba is képesek esni. Én nem vagyok ilyen, talán hiba is, hogy túl őszinte vagyok, ami persze nem egyenlő azzal, hogy mindent kipofázok magamról rögtön. És a legfontosabb, amit soha nem szabad elfelejteni: ne vegyük túl komolyan az egészet, inkább tekintsünk rá úgy, mint egy jó kis szabadidős tevékenységre, amiből lehet valami komoly. Szórakozzunk, érezzük jól magunkat közben, és ha valami másképp sikerül, ne siránkozzunk! És soha, de soha ne adjunk le az elvárásainkból!

Egy nap kiszúrtam a Randivonalon, hogy van olyan opció, ahol külföldön élő magyarokra szűrhetünk. Több se kellett, teljesen felvillanyozott ez a lehetőség! Olyan 10-15 férfinak írtam, nem sok válasz érkezett. Köztük volt Andrew is, egy Toszkánában élő magyar, 60 éves, visszafogott bemutatkozási szöveggel. Viszont a képein átjött valami, amit nem tudok megmagyarázni, hogy mi volt, de megtetszett. Nos, tőle sem jött válasz. Tudtam, hogy hosszú lesz az út a boldogságig, de nem adtam fel, vártam türelmesen.

Eltelt pár hét, és talán udvariasságból (?) kaptam tőle mégis egy levelet, hogy hát igen, Toszkánában él, vidéken, egy elég szép helyen, bár azon gondolkodik, hogy Spanyolországba költözik a tenger mellé, és hogy meglehetősen egyedi ez a helyzet, nem mindenki számára megfelelő, és nagyon óvatos, hogy kivel ismerkedik meg, meg hogy attól is függ, hogy a másik mit akar. Ő persze elfogult, mert szerinte ez (a lehetőség) fantasztikus lehet a megfelelő személy számára, de ha valaki nem szereti a békét és a csendet, akkor meg unalmas, de amúgy meg Toszkána hogy lenne unalmas? Valami ilyesmi volt az első levelében, ami 2014. június 10-én érkezett.

Vártam egy órát a válaszommal, nem akartam túl kétségbeesettnek tűnni, és teljesen nyíltan megírtam, hogy társat keresek, aki érett és komoly, de persze humoros is, meg legyen kreatív és okos, és az is nagyon fontos, hogy inspiráljuk egymást állandóan. Azt is tudattam, hogy nem vagyok könnyű eset, szeretek egyedül lenni, de most szükségem van valakire, és hogy az elmúlt 3 évben Londonban éltem, pár hónapja költöztem vissza Budapestre, de nem szándékozom itt maradni, ezért keresek valakit, aki külföldön él. És persze megkérdeztem, hogy mivel foglalkozik.

Így utólag belegondolva, a legtöbb férfi nyilvánvalóan hanyatt-homlok menekülne egy olyan nőtől, aki nyílt lapokkal játszik, és még azt is kinyilatkoztatja rögtön, hogy kiköltözne hozzá, ráadásul még egy minimálflört sem volt a levelemben. De hát én már csak ilyen vagyok. Semmi kedvem nem volt játszmázni, és bíztam benne, hogy találok olyan valakit, aki hasonlóan gondolkozik.

A következő napon egy rendkívüli életút mutatkozott meg előttem, már ez levett a lábamról. A gyengém, ha valaki okos és izgalmas!

Andrew forgatókönyvíró és producer volt Los Angelesben, de kiégett, és azért költözött Toszkánába, hogy ott megtalálja a békét és a boldogságot. 25 évesen kezdett el filmekkel foglalkozni, sikeres filmforgalmazó cége volt Ausztráliában, majd New Yorkba, aztán Los Angelesbe költözött, ahol kb. harminc évet élt. 2006 óta él Toszkánában. Dolgozik egy filmen, amelyet Amerikában próbál megcsinálni. Alapvetően ír, biciklizik hetente kb. 250 km-t, és még csinál egy kicsit ezt-azt. Az élet Toszkánában abszolút csodálatos! Lehet, hogy a jövő hónapban jön Pestre, de nem biztos. És hogy beletelik egy kis időbe, mire megnyílik.

Jó egy héten át 1-1 soros leveleket váltottunk. Sok reményt nem fűztem hozzá, de valahogy nem tudtam nem válaszolni, amikor írt. Rákérdeztem, hogy találkozott-e már más nőkkel a Randivonalról. „Nem, nem találkoztam senkivel – írta válaszul –, és valójában nem is annyira érdekel ez az egész, kíváncsiságból regisztráltam, bár rajtad megakadt a szemem… de nagy a korkülönbség köztünk. Én már sok mindent csináltam az életemben, és az a tervem, hogy vagy maradok Toszkánában, vagy esetleg Spanyolországba megyek a tenger mellé. Jelenleg egy filmet próbálok elkészíteni, és van itt egy elég nagy projektem. Talán összejön. Szeretek menni, látni dolgokat, meg ilyesmi. Szeretném elkerülni a problémákat. Előtted még sok minden van, én már sok mindent magam mögött hagytam. Élvezem itt a szép dolgokat, kicsit egyik napról a másikra élek. Talán több izgalomra van szükséged, mint amit én kínálni tudok. Lehet, hogy itt unatkoznál. Szépek itt a nyarak, sokat vagyok a medence mellett, csinálok ezt-azt.”

Ideje lenne telefonon beszélnünk – írta tíz nappal az első levele után, legnagyobb meglepetésemre. Fel is hívott egyik este, és három órát beszélt. Mindenről. Mit gondol a férfi–nő kapcsolatról, az elvekről, az elvárásokról, a pénzről, a boldogságról. Soha nem hallottam még ilyen összeszedett monológot férfitől, és persze ettől úgy éreztem, hogy komolyodik a dolog. A telefon után mindennap felhívott, órákat beszélgettünk, éreztem, hogy egyre jobban kezdek vonzódni hozzá, pedig tudtam, hogy nem szabadna. Úgy tűnik, találkozás nélkül is jól kijövünk – írta egy nap, és tényleg. Izzottak az e-mailek közöttünk.

Egyik nap éppen indultam valahova, amikor csörgött a telefonom, megint ő volt. Izgatott hangon mondogatta: I fucked it up, I fucked it up (ha nem mondtam volna még, angolul beszéltünk), mondom, hogy jó, de mit csesztél el? Nagy levegő, és akkor azt mondja, hogy „nem 60, hanem 70 éves vagyok!” Pár perc csend, dolgozik az agyam, mi a jó válasz ilyenkor? Ha most emiatt nem folytatom vele az ismerkedést, akkor milyen ember vagyok? És egyébként sem látszik hetvennek! Így aztán rávágtam, hogy semmi probléma (hahaha), úgyis minden akkor dől el, amikor találkozunk. 31 év korkülönbség, hmmm, mi lesz ebből? Idősebb az apukámnál, hogy fogom ezt otthon beadni, ha összejövünk?

Aztán egy nap azt mondta, hogy találkozzunk. Ő autóval eljön Budapestre, délutánra ér ide, találkozzunk, és ha úgy döntünk, egymásnak lettünk teremtve, akkor azonnal utazunk is vissza Toszkánába aznap este. Egyáltalán nem tűnt őrült ötletnek. Ebből is látszik, mennyire kétségbeesetten vágytam a változásra.

A dátumot megbeszéltük, mindennap beszéltünk telefonon, vártuk a napot. Én éppen elmentem Belgrádba egy sajtóútra, de így is minden este beszéltünk. Mindketten érezhetően izgatottak voltunk, mert ott volt az a megmagyarázhatatlan, kettőnk között vibráló valami a levegőben.

Aztán a nagy nap előtt egy héttel megírta, hogy nem fog tudni jönni, mert családi okok jöttek közbe, és hogy nagyon sajnálja, és tudja, hogy ez így most nem fair. Már a kifogásból tudtam, hogy ez nem igaz, annyira fura volt (az egyik lányát baleset érte, kómában van, és el kell utaznia hozzá Los Angelesbe).

Húsz nap volt az élet. Szépen lassan feldolgoztam (hazudok, több hónap kellett hozzá, rendesen összetörtem), elhalványult az izgalom is, meg is beszéltem magammal, hogy ez úgysem jöhetett volna össze. Túl szép lett volna. Túl öreg is volt. Mit csináltam volna egyébként is Toszkánában?

De nem bírtam magammal, egy hónappal később írtam neki egy levelet. Ki kellett írnom magamból a csalódottságot, az elúszott terveket, amiket a fejemben dédelgettem arról, hogy mi lehetett volna. Nem várt fordulat volt, hogy pár nappal később válaszolt, azzal, hogy „jelenleg nem én irányítom a dolgokat”. Ez eléggé rejtélyesen hangzott, és a levél végére még odabiggyesztette, hogy „ki tudja, mi történhet majd egyszer”. Ezzel mondjuk nem voltam beljebb, de valamennyire segített a lezárásban. Vagy nem. Most, ahogy írom ezt a könyvet, és olvasom újra a leveleinket, találtam egyet, amiről teljesen elfelejtkeztem, ahol nagyon mérges vagyok és megírom, hogy bárcsak sose írtam volna neki, és számára ez biztosan csak játék volt, és bárcsak dögölne meg. Na jó, ezt nem írtam bele.

Azon nyáron végre találtam egy olyan munkát, ami tetszett, de közben azon is sokat gondolkoztam, hogy igazából mi akarok lenni, ha nagy leszek. Akkor fordult meg először a fejemben, hogy egyszer talán nem alkalmazott akarok majd lenni, és nem más szekerét akarom tolni. Így amikor jelentkeztem az állásra, bedobtam a heti háromnapos munkaidő ötletét. Ez 2014-ben viszonylag újszerű volt még, mint ahogy a home office is. Végül életem legrövidebb állásinterjúja lett, természetesen nem magyar cég nem magyar vezetőjével történt. „Az önéletrajza rendkívül impresszív, erről felesleges is beszélnünk, mikor tudna kezdeni?” Péntek volt, mondtam, hogy hétfőn. „Ó, az tökéletes. Látom, hogy csak heti három napot szeretne dolgozni. Lehetne négy?” Hát jó – mondtam, gyorsan kiszámoltuk, hogy arányosan úgy mennyi lenne a fizetés, egymás tenyerébe csaptunk, és mindez nem tartott tovább tíz percnél. Elképesztő jó érzés, amikor komolyan veszik az embert, és nem kell se magyarázkodni, se bizonygatni, hogy ért ahhoz, amire jelentkezett, ez az én esetemben pedig a kommunikáció. Persze azt még nem tudtam akkor, hogy valójában ez lesz az utolsó alkalmazotti állásom.

Elkezdtem ismét Londonba utazgatni. Amíg ott voltam, a szürke hétköznapok nem léteztek, mintha egy párhuzamos univerzumba repültem volna el pár havonta 1-1 hétre. Mentem Fashion Weekre, szállodabejárásokra, randiztam, kipróbáltam a homárt, kisebb vagyonokat teáztam el nagyvilági szállodákban. Ha egyszer ráérez az ember az Afternoon Tea-re, a délutáni teázásra, amihez mindenféle édes és sós kis szendvicsek és sütik járnak! Néhány hely művészi szinten űzi ezt – ha Londonban jártok, akkor a Hotel Cafe Royal Oscar Wilde termét ajánlom. Igen, ő is oda járt.

2015 nyarán úgy döntöttem, hogy egy életem, egy halálom, szabadúszó pr-tanácsadó leszek. 41 éves voltam, a fent említett munkahely elkezdett túl politikai lenni, éreztem, hogy ebben ennyi volt. Erőt próbáló nyár volt. Adtam magamnak három hónapot: a cél az volt, hogy legyen 2-3 ügyfelem, akik tudják azt az összeget hozni, ami pont elég. Ez amúgy a londoni fizetésem egyötödét jelentette, csak hogy lássátok a különbségeket. Ismét legnagyobb meglepetésemre ez is összejött. Persze sok véletlen találkozott, de az is benne volt, hogy mindig nyitott szemmel jártam, és ráugrottam a lehetőségekre.

Az egyik ügyfelem, amelyre a mai napig nagyon büszke vagyok, a Gerlóczy kávézó volt. Az esélytelenek nyugalmával jelentkeztem az állásinterjúra, hiszen semmilyen vendéglátós tapasztalatom nem volt, kivéve, hogy húszéves koromban fagyit árultam egy balatoni cukrászdában. Bár kellett némi ismerős közbenjárás, hogy behívjanak (el tudjátok képzelni, hogy hány pr-es jelentkezett erre az állásra?), a tulajdonossal, ha jól emlékszem, háromszor találkoztam, mindháromszor több órát beszélgettünk. A legnagyobb ajándék ebben a munkában az volt, hogy szabad kezet kaptam hibázni. Hibázz minél többet – mondta a tulajdonos –, én úgy tekintek rád, mint egy olyan emberre, aki a vendégünk lehetne, így tudod, hogy mit szeretnél látni tőlünk. Sokszor fejeztem be ott a napomat, egyedül üldögélve a Gerlóczyban elégedetten, egy jó vörös tonhal társaságában (ami ott lett a kedvencem).

Egy februári napon arra ébredtem, hogy meg kell szabadulnom a lakásomtól. Tudom, hogy bennünk, magyarokban él egy ilyen kényszeres vágy, hogy mindenképpen legyen lakásunk/házunk, ezt tesszük meg életünk első mérföldkövének, és ennek érdekében mindenféle kényelmetlen és méltatlan megoldásra is hajlandóak vagyunk. Az első lakásomat imádtam, talán azért, mert az első volt, az első hely, ami csak az enyém volt. A mai napig velem van az a pillanat: becsukódott az ajtó a szüleim mögött, és én ott álltam a szombati nap lemenő fényében a szoba közepén, üvöltött a forgalom a Váci úton, és azt gondoltam, hogy akkor én most már biztos felnőtt vagyok, hiszen van saját lakásom, fekete csempés fürdőszobával, amit nagyon menőnek tartottam akkor. 26 éves voltam, felvettem életem első lakáshitelét, és igazából ez jelentette a felnőttséget, mert attól kezdve gondolnom kellett a jövőre.

Imádtam egyedül lakni. A lakás bár kicsi volt, csak egy szoba, de nekem pont megfelelt ahhoz, hogy meg tudjam élni azt, amikor először lakik egyedül az ember a saját lakásában. Azt a szabadságot, amit később már csak ritkán érzünk. Hogy nem kell senkihez igazodni, és ha éjjel 11-kor akarok sült krumplit, akkor megcsinálhatom, ha hajnalban jövök haza, az sem érdekel senkit. De legfőképpen a csendet szerettem. Ez a mai napig így van, a csend az én zeném, nincs tévé meg rádió a háttérben. Ez volt az első lakás, ahova vásároltam, főleg bútorokat. A kissé megkopott fekete IKEA-bőrfotel mindenhova jön velem: ránézek, és két évtized emlékei jönnek elő. Pár évvel később, amikor már jobban kerestem, vettem meg ezt a szóban forgó csinos, új építésű, kétszobás lakást, erkéllyel, öt percre a munkahelyemtől, Pest egyik fejlődő kerületében, a Dandár utcában. Tulajdonképpen vicces volt konstatálni, hogy pont a Zwack mellé költöztem, ahol a gyakorlatomat is töltöttem, amikor még élelmiszeripari mérnöknek készültem. (Egy percet nem dolgoztam a szakmában!) A lakás olyan volt, mint egy fehér, tiszta lap, csak rajtam múlott, mivel töltöm meg. Emlékszem, vettem egy akkoriban rettentően divatos falimatricát egy Coco Chanel-idézettel: „Egy lány két dolog legyen: ízléses és lenyűgöző”. Ma már biztosan nem vásárolnék ilyet, ne mondja meg nekem senki, hogy milyen legyek. Akkor viszont nagyon tetszett, egy holland designwebshopban találtam rá, és egy vagyont költöttem rá.

Vissza az eladáshoz! Be kellett látnom, hogy azért dolgozom, hogy fizetni tudjam a lakást. Úgyhogy meghoztam a döntést, bármilyen fájdalmas is volt: el kell adni, ez így nem élet. Az univerzum is így gondolhatta, ugyanis feltettem az ingatlanos weboldalra egy pénteki napon, másnap jelentkezett egy érdeklődő, aki vasárnap eljött, megnézte, és otthagyta a foglalót. Mint a mesében! Három hónapom volt kiköltözni, három hónapom volt átnézni közel 8 évet. Ez volt az elengedés és elfogadás három hónapja. Elengedni az érzést, hogy nem én vagyok a hibás, és elfogadni az érzést, hogy 42 évesen nincs lakásom.

Ebben az érzelmekkel igencsak terhelt időszakban – először azt hittem, rosszul látok – érkezett egy e-mail Andrew-tól. Tárgy: Tuscany?

„Nem igazán tudom, hogyan kezdjem el… Annyi mindent szeretnék elmondani, bocsánatot kérni… Sokszor gondoltam rád… Néha majdnem felhívtalak, de aztán meggondoltam magam, nem igazán tudtam volna mit ajánlani neked. Az elmúlt két évben megjártam a poklok poklát, ez egy hosszú-hosszú történet. Ha találkozunk személyesen, mindent elmondok. Dióhéjban: végre elérkeztem a válási folyamat végére. Túl kellett élnem, és szerencsére ki tudtam kerülni az olasz válást, hogy ne veszítsem el a házat és még sok mást. Tudtam, hogy ez rossz lesz, és egyszerűen nem akartalak belekeverni, mert nem így kell elkezdeni a dolgokat. És nem tudtam, hogyan kezeljem… Mondj, amit akarsz, de egész biztosan nem lett volna jó együtt lenni ezalatt az idő alatt. Azért írok, ha esetleg ott szeretnéd folytatni, ahol abbahagytuk. És teljesen megértem azt is, ha nem…”

„Ez vicces – válaszoltam másnap. – Vasárnap eszembe jutottál, fontolgattam, hogy írok neked, még az utolsó e-mailjeinket is megnéztem. Aztán hétfőn megérkezett a leveled. Ez vajon véletlen egybeesés? Kérlek, adj egy kis gondolkodási időt. Változás alatt áll az életem, éppen eladom a lakásomat, tavaly elindítottam a kis pr-ügynökségemet, annyi minden történik. Végre úgy érzem, szabad vagyok, azt csinálok, amit akarok, de időre van szükségem, hogy rájöjjek, mit is akarok pontosan. De köszönöm ezt az őszinte levelet, nagyra értékelem. És örülök, hogy túl vagy a váláson és egyebeken.”

„Először is nagyon örülök, hogy válaszoltál. Nem voltam benne biztos, hogy fogsz. Teljesen feldobtad a napomat. Nem volt véletlen. Egész vasárnap rád gondoltam, és írtam neked a levelet. Ki tudja, talán megérezted. Persze, gondolkozz, találd ki, mit szeretnél. Ha meg tudod tartani azt, ami most van, és hozzá tudod adni, ami jön, akkor hajrá! Van egy olyan érzésem, hogy egy kaland küszöbén állok. Azt hiszem, közel állok ahhoz, hogy elkészítsem a filmem (bár már korábban is sokszor gondoltam ugyanezt). A forgatókönyv végre zseniális. Nagyon nehéz volt eljutni idáig. Sokáig Tim Burtonnel dolgoztam, de belefáradtam a várakozásba, és visszavettem tőle a jogokat. Ha összejön a film, Amerikában forgatjuk. Ez körülbelül egy évig tartana. Ha együtt lennénk, akkor természetesen elvárnám, hogy te is gyere. Utána komolyan átgondolnám, hogy mit szeretnék azután csinálni. Ha szeretnéd, szívesen elküldöm a forgatókönyvet. Ha nem megy a film, akkor nem tudom, mi lesz. Az egyik ötletem az, hogy eladom a házat, és továbbköltözöm valahova. Nekem is kell változtatni… Ahol élek, szép, de egyedül nem olyan jó. Szeretnélek felhívni, ha ráérsz. Ha igen, csak mondd, mikor megfelelő. Nem tudom, Orsi, de úgy érzem, lehetne valami… Még mindig itt vagyunk, két évvel az első levél után… De ne gondolkozz túl sokat, ez nem élet vagy halál… hadd bontakozzon ki magától… Ha megtörténik, akkor meg kell történnie.”

„Ahogy javasoltad, igyekeztem nem túlgondolni. Két évvel ezelőtt majdnem találkoztunk. Arra jutottam, hogy találkozzunk, aztán gondolkodjunk. De a munka miatt csak júniusban tudnék, májusban Londonba megyek. Nem állok még készen arra, hogy telefonon beszéljünk, nem tudom miért, de szólni fogok, ha úgy lesz.”

Pár nap múlva kiválasztottuk a júniusi dátumot, június 24-től 29-ig. És elkezdődött a várakozás. Elkerülendő a túlgondolkozást és az előre beleélést, kikötöttem, hogy hetente egyszer beszélhetünk telefonon. Egyáltalán nem izgultunk, mert eldöntöttük, hogy ha meg kell történnie, akkor megtörténik, ha nem, akkor mindenki megy tovább a maga útján.

Helló, Toszkána!

2016. június

Life could be a dream. Ez a szám ment a fejemben egész úton a reptér felé. Érdekes módon a nagy nap előtt – értsd: kirepülni Toszkánába egy vakrandira – egyáltalán nem voltam ideges. Teljesen biztos voltam benne, hogy ha ennek meg kell történnie, akkor meg is fog történni. Nem igazán képzeltem el, hogy milyen lesz, talán mert Andrew eltűnt két évre, és most úgy gondoltam, hogy inkább megvárom, hogy a saját szememmel lássam, mint hogy előre romantikus jeleneteket játsszak le a fejemben. Ugyanis telefonon is simán szerelembe lehet esni, ez tapasztalat. Jó, nem tagadom, belelapoztam a Napsütötte Toszkánába, sőt a filmet is újranéztem, Diane Lane még mindig kiváló benne, és minden katicabogárban látni véltem az isteni jelet!

Április óta tudtam, hogy megyek. Ahogy megjött tőle a repülőjegy, gyorsan be is iratkoztam egy konditerembe, bármi lesz, legalább jól nézzek ki. (Bár tudtam, hogy a lehetetlennel játszom, tíz kilót nem fogok két hónap alatt leadni, de a realitás olyan unalmas, nem?)

Pontosan elterveztem, hogy a kedvenc fekete ruhámban fogok utazni (amit még Londonban vettem, és nagyon kényelmes), de aztán a pisai reptér női vécéjében majd átveszem a másik kedvenc fekete ruhámat (amit szintén Londonban vettem, de elegánsabb, tulajdonképpen inkább esti ruha, de kit érdekelnek a szabályok). Ez meg is történt, miután elfogyasztottam a két kis jégert (szintén a női vécében), amiket ugye a feladós bőröndbe kellett tenni, nem akartam lebukni a csomagellenőrzésnél. A mosdóban kicsit sminkeltem is, csak a szokásos akkori standard make-up: hullafehér arc – vörös rúzs kombó. Ha tetszem neki, teljesen mindegy a smink, nem igaz?

A küldetést abszolválva próbáltam haláli nyugalommal kilépni a fotocellás ajtón, néztem jobbra, néztem balra, hát engem itt senki sem vár. Haha, gondoltam, ez mekkora sztori, nem jött el!

Ott álltam délelőtt 11-kor a 36 fokban egy fekete ünneplőruhában a pisai reptér előtt. Akkor már sejtettem, hogy ez nem volt a legjobb a választás, de én sosem alkalmakra öltözöm, hanem hangulatra. Küldtem Andrew-nak egy üzenetet, hogy megjöttem, kint vagyok, semmi válasz. Kicsit megdorgáltam magam, hogy hogy nem gondoltam arra a verzióra, hogy nem jön el, és nem néztem meg, hogy megy-e vissza aznap repülő. Én, aki mindenre is gondol! Aztán nagyjából tíz perc múlva jött a válasz – mondanom sem kell, elég sok minden lejátszódott a fejemben ez idő alatt –, hogy késik, megállították a rendőrök. Semmi probléma, írom vissza, én biztosan itt fogok szobrozni.

Fél óra múlva fel is bukkan, nagy elánnal megölel, ad két puszit az arcomra, aztán berángat a reptéri kávézóba. Közben rám néz, és azt mondja: You look great, azaz jól nézek ki, és még egyszer megpuszil. Nagy valószínűséggel itt még megittam a kávét, nem akartam rögtön azzal kezdeni, hogy igazából én nem iszom kávét. Ugye? Tudom. Van, aki kávét inni jön Olaszországba.

A pisai reptér valóban Pisában van, így úgy döntöttünk, sétálgatunk egy kicsit, és iszunk egy jó hideg sört. Útközben beugrottunk a Csodák terére, hogy azért lássam a ferde tornyot, de nem igazán tudtam koncentrálni, folyamatosan néztük egymást, vagyis inkább tanulmányoztuk a másik minden rezdülését. Mi lesz ebből? Mi lehet ebből? Mindkettőnknek ez járt a fejében. Ittuk a csapolt sört, ismerkedtünk, én óvatosabban, ő rámenősebben, de semmi nyomulás, azt próbálta belőlem kiszedni, mit gondolok róla. Persze nem mondhattam el, hogy ahogy megláttam a reptéren, rögtön bejött. Nem akartam rögtön kitárulkozni.

Egyszer csak valami furcsát éreztem a hasamban, de elhessegettem a gondolatot. Még van egy hét, biztos az izgalom meg ez az egész hihetetlen helyzet! Elmentem a mosdóba, aztán pedig… nem hiszem el, hogy ez történik velem! Nincs nálam semmi, és nyilvánvalóan közölnöm kell vele, hogy mi van – így megtörtént az első közös, romantikus vásárlásunk: elmentünk tampont venni!

A házáról már láttam képeket korábban, de élőben persze még festőibb: a ciprusfákkal övezett út a vörös házhoz, a teniszpálya, egy kis saját erdő, a medence eldugva a birtok felső részén, egy saját kilátó elképesztő kilátással a falura. Emlékszem, amikor kinyílt a kapu és mentünk a ház felé, azt gondoltam, ez biztos nem velem történik, és önkéntelenül mosolyogtam (lehet, inkább vigyorgás volt), mint a vadalma. Mindez a semmi közepén, szomszédok nélkül. Mint megtudtam, igazából az anyukája, Oli vásárolta a házat a ‘80-as években. Az elővigyázatosabb olvasókban itt nyilván felmerül a kérdés, hogy mi van, ha egy pszichopata vagy egy láncfűrészes gyilkos karjaiba futok éppen bele. Ha akartam volna, sem tudtam volna messzire jutni, a főút olyan 15 perces sétára volt, onnan még jó 45 perc gyaloglás a falu. Közlekedni csak autóval lehet, én meg nem is vezetek. Hah!

Az utazás előtt megtettem a szükséges lépéseket – ezt amúgy mindenkinek javaslom, aki ilyesmibe vágja a fejszéjét –, megérkezés után pedig bejelentkeztem a szüleimnél. A címet és telefonszámot már előre megadtam nekik, és persze időről időre életjelet adtam magamról.

Végigvezetett a házon, mindenhol nagy rend és tisztaság (később megtudtam, hogy takarítónő keze van a dologban). Megakadt a szemem egy Georga O’Keefe-albumon a dohányzóasztalon, amitől egyből elolvadtam, ugyanis imádom a művészt. Persze később kiderült, hogy az anyukájáé volt, így szűrjön le információkat az ember…

És aztán ott volt Freddie, egy fekete-fehér kiskutya. Jó, nem annyira kicsi, inkább közepes, de nekem minden kutya „kiskutya”. Fajtáját tekintve vadászkutya, german pointer, ilyenből sokat látni itt Olaszországban, bár Freddie sosem vadászott (szerencsére!). Megunt, kidobott eb volt, Andrew egyik olasz barátja találta az utcán, tíz éve került hozzá. Nos, vele szerelem volt első látásra!

Megegyeztünk abban, hogy az egyik vendégszobában leszek elszállásolva, és abban is, hogy ha nem jövünk be egymásnak, akkor (is) felnőtt módjára fogunk viselkedni, és mint barátok eltöltünk pár napot együtt. Bár őszintén szólva mindketten reméltük, hogy nem ez lesz a forgatókönyv.

A délutánt menstruációs görcsök társaságában ágyban töltöttem, és bevettem egy csomó fájdalomcsillapítót. De nem hagytam, hogy elússzon a napunk, és estére összeszedtem magam.

Az első igazi randinkon elvitt egy tengerparti étterembe Livorno mellé (Ristorante Calafuria), ahol a kilátás egészen csodálatos. Minden szikrázóan fehér, csak a tenger kék, és sok szép ember szép ruhában koktélozgatott a naplementében. A hely multifunkciós: napközben strand, este meg diszkó, és persze étterem. Állítólag erreféle lakott Marcello Mastroianni is, ettől persze még izgibb lett a hely.

A vacsora egy pontján aztán megfogja a kezem, mélyen a szemembe néz, és megkérdezi, hogy leszek-e a barátnője. Gondolkodás nélkül rávágom, hogy igen. Miközben persze már azon gondolkodom, hogy talán nem kellett volna ilyen gyorsan. A hülye taktikázás, ugye. Yes! – és ököllel a levegőbe üt, mint a sportolók a győzelem után. Meg is lepődöm, tulajdonképpen még sosem láttam olyat, hogy egy férfi ilyen őszintén és nyíltan kimutassa az érzéseit.

Addigra már teljesen lemondtam arról, hogy lesz egy felnőtt és érett kapcsolatom, értsd: nem unatkozom benne, tudunk értelmes dolgokról beszélgetni, nem titkolózunk, kimondjuk, amit érzünk, támogatjuk egymást, közös jövőben gondolkodunk. Nem ezer fokon égő szerelmet akartam, hanem társat. Nem vagyok könnyű eset (ki az?), de megfogadtam, hogy az elvárásaimat akkor sem adom alább, akkor inkább egyedül. (Ha jól számolom, ezt már háromszor írtam le idáig a könyvben.)

Az étteremből már kéz a kézben jöttünk ki, gondolom, akkor is vigyorogtam rendesen, és az este további részében a romantika vette át a főszerepet. Az újdonsült kapcsolat lehetősége mindkettőnket igencsak feldobott. A ház előtti teraszon még jó sok proseccót elfogyasztottunk aznap éjszaka, sok mindenre nem is emlékszem. Arra igen, hogy Andrew annyira izgatott volt egy ponton, hogy azt hittük, szívinfarktusa van! Hahaha… jó, talán akkor nem volt annyira vicces, ma már igen. A másnapból alig emlékszem valamire, de az nagyon megmaradt, ahogy jövök le reggel a lépcsőn, és meglátom őt a konyhában (kék selyemköntösben!), amint grapefruitot eszik, rám mosolyog, nekem meg átfut az agyamon, hogy vajon mindennap így lenne, ha ideköltöznék? Meg az is, hogy vajon ez egy női köntös?

Június 25. volt, a második napom, ő reggelit készített nekem, én meg azon merengtem, hogy most akkor mi lesz. Mert hát nyilvánvaló, hogy van kémia közöttünk, meg jól tudunk beszélgetni, még vicces is (!), talán okosabb is nálam kicsit, meg van egy nagy háza is, ahol lehetne saját fürdőszobám (nekem ez a mániám!)… de inkább elengedtem ezeket a gondolatokat, és hagytam, hogy sodorjanak az események.

A következő pár napban bejártuk a környéket, gondosan kerülve a turistás helyeket, bár mivel Toszkánába évente 40 millióan jönnek nézelődni, ez nem annyira könnyű. Így például nem jutottam el Firenzébe a Gucci Múzeumba, ahova nagyon készültem. De erre csak azt mondta, hogy majd. Én meg elhittem.

Viszont eljutottam Niki de Saint Phalle Tarot-kertjébe Capalbióba, ami Siena mellett van, és csodálatos hely. Emlékeim szerint minimum 40 fok volt, és a kertet végigjárni több órába telt, de nem hagytam magam, mindent látni akartam. Niki de Saint Phalle 1930-ban született egy francia-amerikai, konzervatív és előkelő családba. 24 éves korára túl volt egy apai abúzuson, egy modellkarrieren, egy házasságon két gyerekkel és egy idegösszeomláson. A művészettel eleinte terápiás céllal foglalkozott, és elhatározta, hogy majd egyszer neki is lesz egy saját szoborparkja, Gaudí után szabadon. Soha nem tanulta a művészetet, a saját élete lett a művészete, és a 20. század egyik leghíresebb művésze lett. Hatalmas, groteszk nőszobrai, avagy Nana-figurái, számos városban megtalálhatók. Majdnem ötvenéves volt, amikor belevágott a nagy projektbe, annak köszönhetően, hogy kapott egy földet, egy egykori kőfejtőt Toszkánában, Rómától száz km-re. Niki húsz évig építette Tarot-kertjét, amelynek 22 egysége a tarot- kártya nagy árkánumának alakjait, az archetípusokat jeleníti meg. A kerthez nincs útmutató, a legjobb módszer bolyongani, megfejteni, hogy mit látunk. Olyan, mint az élet: megyünk, megyünk egy kanyargó ösvényen, megállunk, kíváncsiak vagyunk erre-arra, döntünk így-úgy, sohasem rosszul, és hogy hol kötünk ki, abban persze sok múlik a sorson, a szerencsén vagy a véletlenen, hívjuk bárhogyan. A kert jó sok érzékszervünkre hat: egy igazi mediterrán helyen járkálunk olajfákkal körülvéve, érezzük a fák, vadvirágok illatát, a hőségét, mindent megtapogathatunk, bemehetünk a szobrokba, a tükröződő fények, a harsány színek, néhol szökőkút, a kék ég… kihagyhatatlan!

Aztán Andrew egyik nap rábeszél arra, hogy sétáljunk be a faluba. Persze azt gondosan elfelejtette közölni, hogy az olyan kétórás út lesz. Csak oda. Tikkasztó meleg, szerintem rendes cipőm se volt, sosem voltam egy nyaralós alkat, így az utolsó héten vettem valami papucsot, ami természetesen egyfolytában törte a lábamat. Freddie is jött velünk. Olyanok vagyunk, mint egy kis család – gondoltam. Te, én és a kutya – mondta ő. Mire beértünk a faluba, majd’ meghaltam a szomjúságtól. Egyből a helyi bár felé vettük az irányt, ahol öt percen belül megittam három sört egymás után – mentségemre legyen mondva, piccolo volt, de azóta ez a sztori a családi legendárium része lett. A délutánt a medencénél töltöttük, olvasgattunk, beszélgettünk, csókolóztunk.