Nádasdy Ádám

Hordtam az irhámat

Beszélgetés, írások, naplók 1994–2022
– részlet –

© Nádasdy Ádám, 2023

Elesett

Anyám bátyja, Hübner Vilmos tüzérfőhadnagy elesett a háborúban. Én már nem ismertem, de a bátyáim még igen, s az ő nyomukban én is Vili bácsinak neveztem az elhunytat, már amennyire szabad volt róla beszélni, mert a nagyanyám szinte tabuként hallgatott a fiáról, pedig a nagymama vidám, nevetős asszony volt, humora, sőt iróniája is volt, de a fiáról soha semmit. Két gyermekéből a megmaradtra, anyámra támaszkodott lelkileg és anyagilag. Anyám imádta a bátyját, hiszen fiatalkorukban a snájdig ifjú katonatiszt bálokba vitte őt, ahol hasonló ifjakkal táncolhatott meg udvaroltathatott magának. Később anyámtól tudtam meg, hogy Vili bácsi (már csak így nevezem, pedig harmincegy évet se élt) kint harcolt a fronton annak rendje és módja szerint, és az oroszok elől visszavonulva Cegléd közelében haslövést kapott. Fölhozták Pestre, ahol még el tudott búcsúzni a szüleitől, fiatal feleségétől, majd ’44. karácsony előtt meghalt. Azt a karácsonyt a nagymama sohasem heverte ki.

„Elesett”, így mondtuk, ilyen egyszerűen. Nem kellett ezt cifrázni. A nagymama egyszer említette, hogy az ő fia „hősi halott” – furcsa volt ez, azért is maradt meg bennem, mert így nem szokás családtagokról beszélni. Másrészt ugye németül beszéltünk, és az „Er ist hősi halott gewesen” (= ő hősi halott volt) mondatból kirítt a kifejezés. Nem véletlenül mondta így: a család bizonyítványt kapott, melyben igazolta a honvédség, hogy Hübner főhadnagy hősi halott. Ezen igazolás alapján az özvegy élete végéig járadékra volt jogosult – mondanom sem kell, hogy özv. Hübner Vilmosné egyetlen fillért sem látott, mivel pár hét múlva, ’45 februárjában a főváros is elesett. (Hivatalosan ezt „felszabadulásnak” hívták, de mi kerültük ezt a szót.) A nagyszüleim még örülhettek, hogy nem telepítik ki őket mint horthysta tiszt rokonait.

Aztán valamikor a nyolcvanas években a tízéves kislányom azzal jött haza az iskolából, hogy Magdi néni a háborúról mesélt, s hogy abban milyen sokan meghaltak. Hát bizony, mondtam, a nagybátyám, Vili bácsi is elesett. „Igen? Hogyan?”, kérdezte a gyerek. „Lelőtték”, mondom. „A németek?”, kérdezi. Abbahagytam a teregetést, és őszinte csodálkozással néztem rá. „A németek?? Dehogyis, hát az oroszok. Második világháború.” Erre ő nézett rám meglepve. „Hát nem a németek ellen harcolt?” Leesett az állam, ilyet még a Rákosi alatt se hallottam. El kellett magyaráznom, hogy a magyarok nem az oroszokkal vállvetve űzték ki innen a németeket, hanem a németekkel vállvetve igyekeztek visszatartani az oroszokat (akiket egyébként eredetileg ők támadtak meg). A gyerek ingatta a fejét: „Magdi néni nem így mondta.” Emlékszem, ahogy megkeményedett a hangom, hát azért álljon meg a menet. „Sajnálom, itt nincs helye vitának. A Magdi néni rosszul emlékszik. Ezt nem kell neki megmondanod, de ez az igazság. Vili bácsit az oroszok lőtték le.”

És megtanítottam neki egypár egyszerű szót, amik között az élet zajlott az ötvenes években. Elesett. Nem jött vissza. Deportálták. Kiment. Belépett. Ül.

(2014)

Hordtam az irhámat

Egy időben rengeteget voltam az utcán. Kilométereket gyalogoltam, befordultam mellékutcákba, átmentem átjáróházakon, szaladtam Duna-hidakon és kutyagoltam vasúti felüljárókon. Fiatal voltam és hajtott valami. Ugyanígy szalad a kóbor kutya is, sose marad egy helyben, csak megy és megy, nyilván a vadászösztön hajtja. Lehet, hogy engem is a vadászösztön hajtott? Ha nem is testi, de lelki táplálék után? Talán az ösztöneim azt remélték: szembejön valami, amitől megértem magamat? Valaki, aki elvezet valahova? Hátha csatangolás közben eszembe jut valami, ami – mint egy puzzle-játék hiányzó darabja, ami hetekkel később egy takarításkor kerül elő – megmutatja a teljességet?

Volt úgy, hol nem laktam sehol. Az előző partneremtől már eljöttem, oda nem mehettem vissza, de nem is akartam. Az újjal meg még távolról sem volt olyan a viszonyunk, hogy ott lakjak. Persze aludni lehetett nála, mindig örült nekem, de őhozzá csak úgy lehetett menni, ha valóban őhozzá mentem. Már kulcsom is volt a lakásához, ő adta, arra az esetre, ha hamarabb érnék oda, vagy ha reggel később mennék el, be tudjam zárni. De azt nem tudtam volna elképzelni, hogy én azzal a kulccsal előzetes megbeszélés nélkül beengedjem magam és csak úgy időzzek egyedül az ő lakásában. Mert nem laktam ott. Hogy ott lakik-e az ember valahol, az nem elsősorban fizikai kérdés (tehát hogy hol tölti a legtöbb idejét), hanem a személyek közti viszonynak, a felek megállapodásának kérdése. Hiába alszom valahol rendszeresen, az ottalvás nem azonos az ottlakással. Különben nem volna értelme ennek a mondatnak: „sose alszik otthon”. Ugyebár azt a helyet hívjuk otthonnak, ahová olyankor megy az ember, ha semmi oka nincs, hogy bárhova menjen. A rendszeres ottlét akkor billen át ottlakássá, amikor már nem azt mondod, ha találkozol egy ismerőssel, hogy „megyek a szerelmemhez”, hanem hogy „megyek haza”.

Aludnom mindig volt hol, elvileg még egy csöppnyi albérletem is volt, baráti alapon, nem is kellett lakbért fizetni, csak a rezsibe beszállni. Igen ám, de a főbérlő idős édesapja, aki vidéken élt, két-három havonta följött a fiához egy hétre, és olyankor a kisszobában aludt – az én albérleti kisszobámban, amit át kellett engednem. Ez volt a megállapodás, ilyenkor el kellett hordani az irhámat. De amúgy is sokat hordtam az irhámat keresztül-kasul a városon, sosem teltem be vele. Nemcsak a szép utcákat szerettem, hanem a csúnyákat is, Angyalföldön is jártam, meg Albertfalván, meg a „Csikágóban”, ami a Keleti és a Damjanich utca közötti negyednek volt a népszerű neve. Volt egy-két jóbarátom, néha azokkal csatangoltam; aztán lett egy igazi szerelmem, annak se volt rendes lakása, na, akkor kezdődtek csak igazán a barangolások. Télen, mikor hideg volt, presszókban meg sörözőkben időztünk, egyikből ki, másikba be, hogy ne kelljen semmi komolyabbat rendelni, csak ülni egy újabb kávéval és bámulni egymást.

(2014)

A gyár

Én jól bírom a karantént, s ennek több oka van. Az egyik, hogy öreg vagyok, az emberben ilyenkor már nem duzzad a mehetnék, jól elvan az ember a lakásában, a könyvei meg a kellékei között. Jönnek az emlékek maguktól is, csak győzzem elhárítani őket. Arra használom az önkéntes karantént – melyet most egyedül kell átvészelnem bő két hónapig –, hogy rendet csináljak az irataim között. „Kiganajozzak”, ahogy a volt barátom mondta. Leveszek a fönti polcról poros-pókhálós dobozokat, azt se tudom, mi van bennük. Ez rettentő időigényes munka, közben óhatatlanul elmélázik az ember: jé, ez micsoda, kitől jött ez a levél, hol is volt apám, amikor ez a fénykép készült. Hallgatók régi listái is előkerülnek, akik azóta rég felnőtt, befutott emberek, itt meg hármast kaptak a dolgozatukra…

Barátok unszolnak, hogy csatlakozzak be Zoom-házibulikba, ahol tízen-húszan jelentkeznek be egyszerre, de én ezt a műfajt nem szeretem, én szívesebben beszélgetek telefonon egyvalakivel, mint egyszerre egy tucat emberrel. Ráadásul az okos gép elveszi és megadja a szót aszerint, hogy ki ad valamilyen hangot – a múltkor valakinek ugatni kezdett a kutyája, erre a gép odakapcsolta a hangot, a tulajdonos próbálta az állatot elhallgattatni, úgyhogy kettejük párbeszédét hallgatta mindenki.

A másik ok, hogy én világéletemben sokszor dolgoztam otthon – persze tanítottam is, bejártam az iskolába, az egyetemre, de azt most már nem csinálom. A kollégákat nem irigylem, akiknek interneten keresztül kell tanítaniuk. Én mindenesetre itthon tudok dolgozni, olyan vagyok, mint régen egy szabómester, akinek nem különült el a műhelye meg a lakása: csak átment egyik szobából a másikba, szabott-varrt, aztán kiment a konyhába, evett-ivott, aztán vissza, s így tovább. De együttérzéssel gondolok azokra, akik például gyárban dolgoznak, akár mint munkások, akár mint mérnökök, mert ők otthon nem tudnak dolgozni. Az pedig kínzó érzés, ha az embernek nincs mit csinálnia. Még akinek kertje van, az némi vigaszt jelent, ilyenkor tavasszal van munka a kertben, de a sok városlakónak bizony az sincs.

Szóval akik gyárban dolgoznak, őrájuk gondoltam mostanában többször is, és eszembe jutott, hogy az én papám is gyárban dolgozott. Ezt én normális dolognak tartottam az ötvenes évek elején, a Rákosi-korszakban, hiszen akkor a pártpropaganda unos-untalan gyárakkal példálódzott, a gyár volt szinte az ő templomuk, szent hely, ahol a munkások a termelés papjaiként mutatták be a munkát mint rituális áldozatot. Mindezt én kisgyerekfejjel is éreztem, felfogtam, hogy az a menő, ha valaki gyárban dolgozik. Mint az én papám. Egyébként édesapám rendező volt, operát, színházat és filmet rendezett, feltűnhetett volna, hogy miféle gyárat keverek én ide – csakhogy óvodás éveim alatt apám szinte végig filmeken dolgozott, s ezt a tevékenységét a filmgyárban fejtette ki. Azt pedig (érthető rövidítéssel) otthon és a munkatársaival is egyszerűen „gyárnak” nevezték. „Estig bent leszek a gyárban” – mondta apám, ugyanúgy, mint a kommunista gyerekkönyvekben a nyakkendős apuka a konyhában szorgoskodó feleségének. (Ezek gyakran oroszból, sőt kínaiból fordított képeskönyvek voltak.)

Emlékszem, az óvó néni milyen gyanakvó kétkedéssel nézett rám, mikor sorban mindenkinek meg kellett mondani, hogy a papája hol dolgozik, és én mondtam büszkén, hogy gyárban! Ő ugyanis úgy tudta, hogy rendező, és színházban dolgozik. Tény, hogy otthon valami színházról is beszéltek, oda is gyakran bement a papám (sőt a mamám is, aki énekesnő volt), de azt az én kis agyam nem a „hol dolgozik” rovatba könyvelte, hiszen annyit én is tudtam, hogy a színház egyfajta szórakozóhely, lehet oda járni akár rendszeresen is, de dolgozni úgy istenigazából csak gyárban lehet.

Sok évvel később történt, már felnőttkoromban, egy baráti házaspárnál voltam albérlő. Megszólalt a telefon, nem volt senki otthon, úgyhogy fölvettem. Sanyi volt, a fiatalasszony egy barátja, akivel Márta együtt dolgozott szociológiai kérdezőbiztosként. Fölírtam az üzenetét, precízen, gondosan, kitettem a konyhaasztalra, aztán el is felejtettem az egészet, nem az én dolgom. Este bekopog Márta a szobámba. „Bocs, Ádám, ne haragudj, de valamit nem értek. Itt ugye fölírtad, amit a Sanyi üzent, hogy megyünk kérdezői munkára.” Bólintottam, igen, pontosan fölírtam. „No de tényleg azt mondta, hogy holnap reggel hétkor találkozunk a filmgyár előtt?” Bólintottam, persze. Csak nem képzeli, hogy slendrián módon, pontatlanul írom föl az üzenetet? „Érthetetlen – mondta Márta –, nekünk semmi dolgunk a filmgyárban, mi azt vállaltuk, hogy a Csepel Vasművekben csináljuk a felmérést. Mi ütött bele Sanyiba, hogy a filmgyárba akar menni?”

Hirtelen megvilágosodtam, és nyakig el is vörösödtem. „Bocsánat, izé, azt hiszem, az én tévedésem. Nyilván Sanyi csak annyit mondott: »a gyár előtt«, én meg precíz akartam lenni, és önkéntelenül kiegészítettem a »gyár« szót a teljes alakjára: filmgyár. Én… én gyerekkoromban csak ilyen gyárat ismertem. Persze, a Vasművek, az is egy gyár, elnézést.” Mártából kitört a nevetés, fellármázta a lakótársakat, mindenkinek elmondta, hogy mit csináltam. Megállapították, hogy olyan ártatlan vagyok, mint a Marie Antoinette – bár ő talán még jobb volt, mert ő kétféle pékárut ismert: kenyeret meg kalácsot, míg én csak egyféle gyárat ismerek: filmgyárat.

(2020)

Amik valóban fájnak

Rossz beszélgetés volt, és sajnos nem az első. Üresjáratos, körben forgó, egy helyben toporgó. Nem jutottunk semmire. Hogy akkor most mi van. Amivel ő vádolt engem (nem alaptalanul), azt egytől egyig én is felróhattam volna neki, bizony sorolhatnám én is. Igen? – mondta, hát legyek szíves, és mondjak csak egyet is. Persze nem jutott eszembe egy disznósága sem, illetve csak nagyon kicsik vagy nagyon nagyok, de most ezekből egyet se akartam fölhozni, csak azokat a közepeseket, amik valóban fájnak, és amik rámutatnak az ő hitványságára. Mert a kicsikre megvonja a vállát, a nagyok meg drámai fénnyel, a gonoszság glóriájával vonnák be őt, amire most a legkevésbé sem volt szükség. Na szóval, hogy mondjak csak egyet is. Ne haragudj, mondtam, miközben fensőbbségesnek igyekeztem látszani, én nem vezetek listát a te disznóságaidról, nem hajtogatom őket magamban, mint valami memoritert. Aha!, mondta diadalmasan, mert nincsenek is! Persze én sem vagyok tökéletes, mondta a poharába nézve (micsoda pojáca! most kéne lefényképezni!), de amit te csinálsz, az kibírhatatlan.

Mondja ő! Nem válaszoltam. Mit mondjak, ha egyszer igaza van. Nem az a baj, hogy nincs igaza, hanem hogy nekem is igazam van. Fifty-fifty. Kvittek vagyunk. De innen hova lehet mozdulni? Sehova. Érzem, záróra lesz ebből, addig egyikünk se fog fölállni, egyikünk se vállalja a szakítás felelősségét, egyikünk se teszi meg ezt a szívességet a másiknak. Hiszen az lenne az erkölcsi vesztes, aki kimondja: vége. A másik ránézne, és azt mondaná – vagy azt gondolná, dehát ennyi év után már mindegy, hogy mondja vagy gondolja –, hogy látod, látod, még ezt is képes vagy megtenni velem. Így hát záróráig csak iszunk és iszunk, túl sokat, olcsó konyakot, a pincér legalább érezze, van miért itt lennie. Lepukkant az egész bár, a többi vendég már szerintem nem fog rendelni semmit, részben már berúgtak, részben elfogyott a pénzük. Hitel nincs, ez ki van írva egy kis táblán. Milyen szomorú hely ez: egy rendes bárban föl se merül, hogy hitelbe igyanak, mert van pénzük a betérőknek – egy meghitt, ismerős helyen meg létezik hitel, a pincér ismeri a kuncsaftokat. Nyilván itt is ismeri, azért nincs hitel. Csak minket nem ismer, de látom az unott arcán, hogy a helyzetünket tökéletesen ismeri. Típushelyzet. Szakítás előtti utolsó beszélgetés, állapítja meg, na, ezek se bírnak maguktól fölállni, én fogom kidobni őket záráskor, aztán majd kikukkantok, hogy igazam lett-e: az egyik erre megy, a másik arra.

A poharamba nézek, lötyögtetem az italt. Hogy unom ezt, édes istenem, hogy unom. Nem őt unom, hanem hogy ilyen lett. Legalább olyan helyre mentünk volna, ahol forgalom van és nyüzsgés, hogy volna mit bámulni. De mi meghitt helyre akartunk jönni, hiszen intim megbeszélnivalónk volt. A fenéket. Ordítanunk kéne egymással, mint egy délolasz házaspárnak a falu főterén, „Átkozom a napot, amikor megláttalak!”, meg: „Teveled vert meg engem az Isten!”. Tényleg, mi lenne, ha ezt mondanám neki? Most itt, az asztal fölött. Teveled vert meg engem az Isten.

(2014)

Ezek az írások eredetileg a legkülönbözőbb helyeken jelentek meg: folyóiratban, hetilapban, honlapon, ünnepi kiadványban, rádióadásként, valamint a Budapest bámészko című kötetben, Kováts Kriszta dalai mellett. Szinte mindegyiket átdolgoztam a jelen kötet számára, néha elég alaposan.

Tartalom

„Eine K. und K. Familie”

Nádasdy Ádám és Várkonyi Benedek beszélgetése

Az igazi idegen

Hajrá, Ausztria!

A mi oroszaink

Egy romantikus szerelem

Arcomat a kormos szélbe

A csendes milliomosok

Önök kérték

A lehangoltság izgalma

Külföld

Kissé fáradt volt

Mint a félanalfabéták

Elesett

Hordtam az irhámat

A gyár

Amik valóban fájnak

Elbírja a saját súlyát

Leckét javítok

Rendpárti vagyok

Gondolatok a Láthatatlan Kollégium évzáróján, 1995

Magát hogy hívják?

A nyelv hatalmáról

Mire való a bölcsész?

A tolmács és a varázsló

Ünnepi beszéd

A MOME évzáróján 2017-ben

Rádiónapló a Petőfi Rádióban

Litera netnapló

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Kalocsai Judit
Borító Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 306 6

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL