Fordította
M. Nagy Miklós

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Bret Easton Ellis: The Rules of Attraction

Simon & Schuster Inc., New York, 1987

Copyright © 1987 by Bret Easton Ellis

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © M. Nagy Miklós 2002, 2008, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Getty Images/1001nights

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978-963-479-813-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Phil Holmesnak

A tényeknek még láncra fűzve sem volt igazi rendjük. Az események nem követték harmonikusan egymást. A tények különállók, véletlenszerűek, összevisszák voltak, még miközben történtek is, epizodikusak, töredezettek, semmi sima átmenet, az események előző eseményekből való kibomlásának érzete…

Tim O’Brien: A katona legszebb álma
(Gy. Horváth László fordítása)

1985

ŐSZ

és lehet, hogy untatni fog ez a történet, de nem kell figyelned rá, mondta, mert mindig tudta, hogy ez lesz belőle, és azt hiszi, az első éve volt Camdenben, egészen pontosan egy hétvége, még pontosabban egy szeptemberi péntek, és az egész három vagy négy évvel ezelőtt történt: annyira berúgott, hogy egy ágyban kötött ki, elvesztette a szüzességét (későn, már tizennyolc éves volt) Lorna Slavin szobájában, mert, ugye, elsőéves volt, szobatárssal meg minden, Lorna meg, úgy emlékszik, negyed- vagy harmadéves, és gyakran elment a fiújához, a campuson kívülre, akiről azt hitte, kerámia szakos másodéves, de igazából vagy egy film szakos volt a New York-i Egyetemről, aki csak a Dögös-Dugós bulira jött fel New Hampshire-be, vagy egy helyicsávó. Ő igazából valaki mást nézett ki magának aznap este: Daniel Millert, egy negyedikes dráma szakost, aki enyhén meleg, szőke hajú, szuper testű és gyönyörű szürke szemű fiú volt, de épp azzal a gyönyörű ohiói francia lánnyal kavart, és aztán végül megkapta a monót, elment Európába, és soha nem fejezte be a negyedik évét. Úgyhogy ez a srác (most már a nevére sem emlékszik – Rudolph? Bobo?) az NYU-ról meg ő, erre pontosan emlékszik, egy nagy Reagan-poszter alatt beszélgettek, amire valaki bajuszt meg napszemüveget rajzolt, és a srác mindenféle filmekről beszélt, ő meg mindegyikre azt mondta, hogy látta, pedig nem, és folyton mindenben egyetértett vele, hogy mi tetszik neki, mi nem, és közben egész idő alatt azt gondolta, hogy nem egy Daniel Miller (ennek a fiúnak tüskésre zselézett kékesfekete haja volt, tarka nyakkendője és, sajnos, sarjadó kecskeszakálla), de azért elég helyes, és biztos volt benne, hogy rosszul ejti ki a rendezők nevét, rosszul emlékszik a színészekre, összekeveri az operatőröket, de kívánta őt, és látta, ahogy folyton Kathy Kotcheffre téved a szeme, és Kathy is folyton visszales rá, ő pedig kezdett baromira elázni, és csak bólogatott, és a srác odament a hordóhoz, hogy hozzon még sört, és Kathy Kotcheff, aki fekete melltartót és bugyit viselt harisnyakötővel, beszélni kezdett hozzá, ő pedig ettől egészen kétségbeesett. Oda akart menni, és villogni pár névvel, megemlíteni Sallét vagy Longót, de úgy érezte, az túl felvágós lenne, úgyhogy csak odasomfordált a fiú háta mögé, és egyszerűen a fülébe súgta, hogy van egy kis fű a szobájában, pedig nem volt, de remélte, hogy Lornának van, mire a fiú elmosolyodott, és azt mondta, jó ötlet. Felfelé a lépcsőn lejmolt egy cigit valakitől, pedig nem is akart cigizni, és aztán bementek Lorna szobájába. A fiú bezárta az ajtót. Ő felkapcsolta a villanyt. A fiú lekapcsolta. Ő, ha jól emlékszik, megmondta neki, hogy nincs füve. A fiú azt felelte, semmi gond, és elővett egy ezüst laposüveget, amit odalent megtöltött gabonaszeszes punccsal, mielőtt elfogyott, ő pedig már annyira részeg volt a puncstól meg a sörtől, hogy ebből is ő itta meg a többet, és még mielőtt meggondolhatta volna magát, már Lorna ágyán smároltak, és ahhoz is részeg volt, hogy izguljon. Lent a Dire Straits ment vagy talán a Talking Heads, ő pedig tök részeg volt, és bár tudta, hogy tiszta őrültség, nem bírta se abbahagyni, se semmi. Kinyuvadt, és amikor magához tért, próbálta levetni a melltartóját, de még mindig túl részeg volt, és a srác már elkezdte dugni, de nem tudta, hogy szűz, és fájt (nem nagyon, csak egy kis éles fájdalom volt, nem annyira rossz, mint amire felkészítették, de persze azért nem is épp kellemes), és ekkor volt, hogy meghallott egy másik hangot a szobában, egy nyögést, és emlékszik rá, ahogy helyet változtatott az a test az ágyon, ő pedig rádöbbent, hogy nem az NYU-s film szakos srác fekszik rajta, hanem valaki más. Koromsötét volt a szobában, és két pár térdet érzett mindkét oldalán, és még csak tudni sem akarta, hogy mi folyik fölötte. Csak azt tudta, csak annyi látszott bizonyosnak, hogy hányingere van, és a feje ütemesen a falat verdesi. Kitárult az ajtó, amiről azt hitte, hogy a fiú bezárta, árnyak jöttek be, és azt mondták, hogy le kell tenniük valahova a hordót, aztán begurították, és a hordó nekiütődött az ágynak, s aztán becsukódott az ajtó. És arra gondolt, hogy ez nem történt volna meg Daniel Millerrel, hogy Daniel gyengéden fogta volna nagy és erős dráma szakos kezébe, és csöndben, szakértő módon vetkőztette volna le, kecsesen, könnyedén levéve a melltartóját, mélyen, szenvedélyesen megcsókolta volna, és akkor valószínűleg nem is fájt volna, de hát nem Daniel Millerrel feküdt le. Hanem valami New York-i sráccal, akinek a nevét se tudja, és az isten tudja, még kivel, és a két test egyre csak mozgott rajta, és aztán ő volt felül, és bár túl részeg volt hozzá, hogy ott is maradjon, volt még valaki, aki megtámasztotta, aki aládúcolta, miközben egy másik a mellét markolta a melltartón keresztül, és egyfolytában kefélte, és hallotta, ahogy egy pár vitatkozik a szomszéd szobában, aztán megint se kép, se hang, és akkor tért magához, amikor az egyik srác beütötte a fejét a falba, ahogy lecsúszott az ágyról, magával rántva őt is, és mindketten beütötték a fejüket a hordóba. Hallotta, ahogy az egyik srác okádik, remélte, hogy Lorna szemetesébe. Megint elájult, és amikor magához tért, talán harminc másodperccel, talán félórával később, még mindig baszták, még mindig nyöszörgött a fájdalomtól (biztos azt gondolták, be van gerjedve, pedig biztos, hogy nem volt), és hallotta, hogy valaki kopog az ajtón. „Nyissátok ki, nyissátok ki!”, mondta, vagy legalábbis így rémlik neki. Még a padlón voltak, amikor megint elájult… Másnap reggel kelt fel, jó korán, valahogy fölkerült az ágyra, és a szoba hideg volt és hányadéktól bűzlött, a félig üres hordóból szivárgott a sör a padlóra. Lüktetett a feje, részben a másnaposságtól, részben attól, hogy az isten tudja, mennyi ideig verdeste a falat. Az NYU-s film szakos srác mellette feküdt Lorna ágyán, ami az éjszaka folyamán a szoba közepére került, és sokkal alacsonyabbnak tűnt, meg mintha a haja is hosszabb lett volna, mint ahogy emlékezett rá, mostanra megroggyantak a zselézett tüskéi. És az ablakon bejövő fényben meglátta a film szakos srác mellett fekvő másik srácot – már nem vagyok szűz, gondolta magában –, és az NYU-s srác mellett fekvő másik srác kinyitotta a szemét, még mindig részeg volt, és tuti, hogy még sohasem látta. Valószínűleg helyicsávó volt. Szóval dugott egy helyicsávóval! Nem vagyok már szűz, gondolta megint. A helyicsávó rákacsintott, eszében sem volt bemutatkozni, és aztán elmondta neki azt a viccet, amit az este hallott, hogy egy elefánt caplat a dzsungelen át, rálép egy tüskére, baromira fáj neki, és sehogy sem bírja kihúzni, úgyhogy megkér egy arra járó patkányt, „Kérlek, húzd ki a tüskét a lábamból”, mire a patkány: „Jó, de csak akkor, ha megdughatlak.” Az elefánt habozás nélkül beleegyezik, a patkány pedig gyorsan kihúzza a tüskét az elefánt lábából, aztán szalad hátra, és elkezdi dugni. Egy vadász megy arra, és meglövi az elefántot, az meg üvölt a fájdalomtól. A patkány nem veszi észre, hogy az elefánt megsebesült, és azt mondja: „Visíts, te dög!”, és csak dugja tovább. A helyicsávó nevetett, ő pedig arra gondolt, hogy jobb lenne minél előbb elfelejteni ezt a viccet, de azóta is emlékszik rá. Kezdett derengeni neki, hogy nem tudja, melyik srác vette el (technikailag) a szüzességét (de jó esély volt rá, hogy nem a helyicsávó, hanem az NYU-ról jött film szakos), bár ezt valami okból lényegtelennek is érezte ezen a defloráció utáni reggelen. Homályosan tudatában volt, hogy vérzik, de csak kicsit. Az NYU-s srác böfögött álmában. Lora egész szemetese csuromhányás volt (vajon kié?). A helyicsávó még mindig nevetett, meztelenül, a hasát fogta a nevetéstől. Rajta még rajta volt a melltartója. És nem mondta senkinek, bár szerette volna, ha Daniel Millernek mondhatja: „Mindig tudtam, hogy ilyen lesz.”

■      ■      ■

SEAN  Lassan vége a bulinak. Amint megcsapolják az utolsó hordót, elindulok a Windham koleszba. Jól ment az üzlet a városban, van egy kis lóvém, úgyhogy veszek egy kis füvet attól az elsőévestől, aki a kártyaszobában lakik a Boothban, és betépek, mire megyek a Szittyós Szerdára. Negyedest játszanak a nappaliban, és Tony épp sörrel tölt meg egy korsót.

– Mi az ábra? – kérdezem tőle.

– Helló, Sean. Elvesztettem az igazolványomat. Úgyhogy most nincs Kricsmi – mondja. – Brigid beindult arra a Los Angeles-i srácra. Jössz?

– Aha – mondom. – Hol vannak a poharak?

– Ott ni – mondja, és visszamegy az asztalhoz.

Töltök egy kis sört, és észreveszem, hogy az a dögös, rövid szőke hajú, szuperjó testű elsőéves csaj, akit pár hete megdugtam, ott áll a kandalló mellett. Indulnék hozzá, hogy beszélgessünk, de Mitchell Allen már gyújtja is meg a csaj cigijét, és nincs kedvem ezt megoldani, úgyhogy csak állok a falnál, hallgatom az REM-et, megiszom a sörömet, hozok még egyet, le nem veszem a szemem az elsőéves csajról. Aztán egy másik csaj jön oda hozzám, azt hiszem, Deidre a neve – fekete tüskézett haj, kicsit már roggyant, de azért klassz, fekete rúzs, fekete körömlakk, fekete térdzokni, fekete cipő, szép cici, jó test, negyedéves –, és fekete nyakpántos top van rajta, pedig lehet vagy mínusz negyven fok a szobában, részeg, és úgy köhög, mint aki tébécés, nagy kortyokban issza a whiskyjét. Láttam, ahogy Dantét lopott a könyvesboltban. – Ismerjük egymást? – kérdezi. Ha viccel, akkor elég hülye vicc.

– Nem – mondom. – Szia.

– Mi a neved? – kérdezi, és próbálja megtartani az egyensúlyát.

– Peter – mondom.

– Jé, tényleg? – kérdezi. Zavartan pislog. – Peter? Peter? Nem is ez a neved.

– De ez. – Még mindig a dögös elsőévest lesem, de az istennek se akar rám nézni. Mitchell ad neki még egy sört. Késő. Visszafordulok Dedéhez vagy Dediréhez vagy a franc tudja, mi a neve.

– Nem negyedéves vagy? – kérdezi.

– Nem – mondom. – Elsős.

– Komolyan? – Hirtelen köhögni kezd, aztán kortyol a whiskyjéből, pontosabban felhajtja, és reszelős hangon azt mondja: – Azt hittem, idősebb vagy.

– Elsős vagyok – mondom, és felhajtom a sörömet. – Peter. Peter, az elsőéves.

Mitchell valamit a csaj fülébe suttog. A csaj nevet és elfordul. Mitchell folytatja a suttogást. A csaj nem mozdul. Hát ennyi. El fog menni vele.

– Megesküdtem volna, hogy Briannek hívnak – mondja Deedum.

Mérlegelem a lehetőségeket. Most rögtön leléphetek, visszamehetek a szobámba, gitározhatok egy kicsit, lefeküdhetek aludni. Vagy negyedezhetek Tonyval, Brigiddel és azzal a gyagyással L. A.-ből. Vagy elvihetem ezt a csajt: bemegyünk a városba, a Carouselbe, megiszunk valamit, aztán ott hagyom. Vagy felvihetem a szobámba, reménykedve, hogy a Béka elment valahová: kettesben betépünk, aztán megdugom. De igazából ahhoz semmi kedvem. Nem vagyok különösebben oda érte, de a dögös elsőéves már elment Mitchell-lel, és holnap egyetlen órám sincs, és késő van, és úgy látszik, a sör is fogyóban. Rám néz, megkérdezi: – Na, mi az ábra? –, és azt gondolom: Miért ne?

Úgyhogy végül elmegyek vele – kicsit kövér, viszont be van indulva, Los Angeles-i, az apja a zeneiparban dolgozik, ő meg nem tudja, ki az a Lou Reed. Bemegyünk a szobájába. Otthon van a szobatársa, de alszik.

– Ne törődj vele – mondja, és felkapcsolja a villanyt. – Bolond. Minden oké.

Épp vetkőzöm, amikor a szobatárs felébred, és baromira kiakad, hogy meglátott meztelenül. Bebújok D. takarója alá, de a szobatársa visítozik, kiszáll az ágyából, D. meg üvölt vele: „Te dilis vagy, aludj el, dilis vagy”, és aztán a szobatárs elmegy, becsapja az ajtót, zokog. Nekilátunk, de elfelejtette a pesszáriumát, és próbálja feltenni magának, teljesen összekeni a kezét a habbal, de a pesszáriumba semennyi sem jut belőle, és különben is olyan részeg, hogy nem tudja, hova kell tenni. Azért próbálom megdugni, de nyöszörög, hogy „Peter, Peter”, úgyhogy abbahagyom. Arra gondolok, hánynom kéne, de inkább szívok egy kis füvet, aztán elhúzok. Megoldjuk. Rock’n’roll.

■      ■      ■

PAUL  Már el voltunk ázva, amikor odaértünk a Szittyós Szerdára, és még fiatal volt az este, és az a világos hajú connecticuti svéd csaj, aki olyan magas és fiús, beindult rám, én meg hagytam. Részegen, de azért pontosan tudva, hogy mibe mászom bele, hagytam, hadd csinálja. Próbáltam Mitchell-lel beszélgetni, de őt sokkal jobban érdekelte az a hihetetlenül ronda és ribancos elsőéves, Candice. Röviden Candy. Kicsit berágtam, de mit tehettem volna. Úgyhogy Katrinával kezdtem beszélgetni, aki nagyon édes volt az Üdvhadsereg boltjában vett fekete esőköpenyében, a tengerészsapkájában, amiből épp csak egy tincs szőke haj kunkorodott ki, meg a nagy, kerek szemével, ami még a Windham kolesz sötét klubhelyiségében is kéken csillogott.

Mindegy, szóval részegek voltunk, és Mitch még mindig Candie-vel beszélgetett, és ott volt az a csaj is a bulin, akivel aztán tényleg nem akartam találkozni, és most már elég részeg voltam hozzá, hogy elmenjek Katrinával. Gondolom, maradhattam volna, megvárhattam volna, míg Mitch szabad lesz, vagy ráhajthattam volna arra a Los Angeles-i srácra, aki izmos is volt meg szép barna is (barna izmos?), és félszegnek tűnt ahhoz, hogy bármivel is próbálkozzon. De még rajta volt a napszemüvege, és negyedest játszott, és különben is azt beszélték, hogy Brigid McCauley-val kavar (aki Vanden Smith szerint egy „vadászbombázó”), úgyhogy amikor Katrina megkérdezte: „Mi az ábra?”, rágyújtottam és azt mondtam: „Menjünk.” Mostanra még részegebbek voltunk, miután ledöntöttünk egy üveg klassz vörösbort, amit a konyhában találtunk, és amikor kimentünk a ropogós októberi levegőre, mindkettőnket kicsit fejbe kólintott, de nem józanodtunk ki, és csak nevettünk egyfolytában. És aztán megcsókolt, és azt mondta: „Menjünk fel a szobámba és zuhanyozzunk le.”

Mentünk át a parkon, amikor ezt mondta, kesztyűs keze a fekete kabátjában, nevetett, pörgött, rugdosta a leveleket, és még jött a zene a Windham koleszból. Húzni akartam az időt, úgyhogy azt javasoltam, kerítsünk valami kaját. Megálltunk, és bár szörnyen csalódott volt a hangja, beleegyezett, és koleszról koleszra jártunk, rajtaütésszerű támadásokat intéztünk a hűtőszekrények ellen, de nem találtunk mást, csak egy kis fagyasztott Pepperidge Farm Milanost, egy fél zacskó Bar-B-Q csipszet meg egy barna Heinekent.

Végül aztán a szobájában kötöttünk ki, jó részegen, és smároltunk. Kicsit abbahagyta, és kiment a folyosó végén lévő mosdóba. Felkapcsoltam a villanyt és körülnéztem a szobában, megszemléltem a szobatársa üres ágyát, az egyszarvút ábrázoló posztert a falon; a Town and Country meg a Weekly World News számai („Gyereket szültem egy jetitől”, „A tudósok szerint ufók okozzák az AIDS-et”) voltak szétszórva a sarokban ülő óriási játék mackó körül, és magamban azt gondoltam, ez a lány túl fiatal. Visszajött, rágyújtott egy jointra, és lekapcsolta a villanyt. Alig élt. – Nem fogunk szexelni, ugye? – kérdezte.

Paul Young szólt a magnójából, fölé hajoltam, mosolyogtam, és azt mondtam: – Nem, azt hiszem, nem. – Arra a lányra gondoltam, akivel szeptemberben szakítottam.

– Miért nem? – kérdezte, és már tényleg nem is tűnt olyan szuper helyesnek, ahogy ott feküdt a szobája félhomályában, az egyetlen erős fény a kezében lévő joint parazsa.

– Nem tudom – mondtam, és megjátszott komolysággal hozzátettem: – Foglalt vagyok (pedig nem voltam), te meg részeg vagy (pedig annak se volt semmi köze hozzá).

– Tényleg tetszel – mondta, mielőtt végképp elájult.

– Te is tetszel nekem – mondtam, bár jóformán nem is ismertem.

Elszívtam a jointot, kiittam a Heinekent. Aztán egy takarót terítettem a lányra, és csak álltam ott, a kabátzsebembe dugott kézzel. Arra gondoltam, lehúzom róla a takarót. Lehúztam róla a takarót. Aztán felemeltem a kezét és megnéztem a mellét. Meg is érintettem. Lehet, hogy megerőszakolom, tűnődtem. De már majdnem négy óra volt, hat óra múlva órán kellett lennem, bár eléggé elképzelhetetlen volt, hogy elmenjek rá. Kifelé menet elloptam a Száz év magányát és lekapcsoltam a magnót, aztán elégedetten, talán csak kicsit bosszúsan léptem ki az ajtón. Negyedikes voltam. Helyes lány volt. Végül aztán mindenkinek azt mesélte, hogy nem tudtam felállítani.

■      ■      ■

LAUREN  Szittyós Szerda a Windhamben. Majdnem belementem valamibe, amihez nem volt kedvem, és Victorra gondoltam, és kezdtem magányosnak érezni magam. Judy jött be a stúdióba már részegen, és próbált megvigasztalni. Betéptünk, de én csak egyre magányosabb lettem, ahogy Victorra gondoltam. Aztán késő van és egy bulin vagyunk és nemsokminden történik: hordó a sarokban, az REM szól (azt hiszem), gyönyörű, hígagyú dráma szakosok vonaglanak szégyentelenül. Judy azt mondja, „Húzzunk”, részemről oké. De mégse megyünk el. Veszünk egy kis sört, meleg és poshadt, de azért megisszuk. Judy elmegy valami sráccal a Felsből, pedig tudom, hogy abba a Los Angeles-i fazonba van belezúgva, aki negyedest játszik azzal a Tonyval, aki meg nekem tetszik, és akivel már le is feküdtem a második itteni félévemben, meg Bernette-tel, aki, gondolom, a Los Angeles-i sráccal jár vagy lehet hogy Tonyval, és semmi sem történik, és arra gondolok, ideje elhúzni innen, de a puszta gondolatra, hogy visszamenjek a műterembe…

Bejön valaki, akivel nem akarok találkozni, úgyhogy elkezdek dumálni azzal a yuppieforma, skatulyából előhúzott elsőéves sráccal. „Söröcskézünk?” – mondja. Tonyt lesem, hogy vajon összejöhetne-e. Rám néz, felemeli a korsót, és felvonja a szemöldökét a klubhelyiség másik oldalán, és nem tudom, hogy ezzel negyedezni hív-e vagy dugni. De hogy szabaduljak meg ettől a sráctól? Meg van itt valaki, akivel nem akarok találkozni, és ha odamegyek, akkor el kell mennem mellette. Úgyhogy csak dumálok tovább Skatulyacsávóval. Nem mond semmi izgit, de annak nagy feneket kerít, és olyan hangon, amit ő oltárian menőnek gondol, mindig hozzáteszi, hogy „Hé, Laura”, én meg mindig megmondom neki, hogy „Figyelj csak, nem Laura a nevem, oké?”, mégis folyton Laurának szólít, úgyhogy végül arra gondolok, megmondom neki, hogy húzzon a sunyiba, amikor hirtelen rájövök, hogy nem tudom a nevét. Megmondja. Hogy mi? Steve? Steve-nek nem tetszik, hogy cigizek. A tipikus részeg (nem túl részeg) ideges elsőéves. Kit néz Steve? Nem a Los Angeles-i srácot, hanem Bernette-et, aki úgyse feküdne le Skatulyacsávó Steve-vel, vagy mit tudom én, lehet, hogy lefeküdne. Egyfolytában csak Victorra gondolok. De Victor Európában van. Söröcskézünk? Jézusom. Az elsőéves szól, hogy még érintetlen a söröm. Megérintem, végighúzom az ujjam a műanyag pohár peremén. „Jaj, nem úgy gondoltam”, mondja kedvesen. „Igyad!” – biztat. Tucatfej, belőtt séró. Mit izgatja magát? Komolyan azt hiszi, hogy lefekszem vele? Miért nem megy már el az a fazon? Tony idenéz egyáltalán? Valaki a negyedezők közül azt kiabálja Seannak: „Igen, egy geciláda vagyok, Bateman.” Judy furakszik a közelben, felvonja a szemöldökét. Megkérdem Steve-fiút, mi az ábra. Szívna velem egy kis füvet, de ha nem akarok füvet, akkor jó speedje is van. Segítség! Csak arra vagyok kíváncsi, miért küldtem Victornak négy képeslapot, amikor egyet se kaptam. De nem akarok erre gondolni, és csak úgy perhecc fogom magam és elmegyek az elsőévessel. Mert… elfogyott a sör. Megkérdezi, mehetünk-e az én szobámba. Ott a szobatársam, hazudom. Szóval megyünk. Pedig megfogadtam, hogy hűséges leszek Victorhoz, és Victor megfogadta, hogy ő is hűséges lesz hozzám. Mert abban a hitben voltam, vagyok, hogy szerelmesek vagyunk egymásba. De már félig-meddig megszegtem a fogadalmamat szeptemberben, ami abszolút és totális hiba volt, és most is mi a frászt művelek?

A Franklin kolesz folyosóján. A Mechanikus narancs szakadt posztere az ajtaján? Nem, az övé a következő. Ronnie Reagan-naptár az ajtón. Viccből? Az elsőéves szobájában. Mi is a neve? Sam? Steve? Annyira… rendes! Teniszütő a falon. Polc tele Robert Ludlum-könyvekkel. Ki ez a srác? Valószínűleg dzsipje van, olyan cikis papucscipőt hord, és a középiskolában néha odaadta a csajának a gimis sportdzsekijét. Belövi a séróját a tükörben, és azt mondja, a szobatársa ma éjjel Vermontban van. Miért nem mondom meg neki, hogy a fiúm, az az ember, akit szeretek, az az ember, aki szeret engem, az az ember, aki annyira hiányzik nekem, az az ember, akinek annyira hiányzom, Európában van, és nekem semmilyen körülmények között nem lenne szabad ezt csinálnom? Van hűtője, elővesz egy jéghideg Beck’set. Klassz. Egy korty nekem, egy korty neked. Leveti az L. L. Bean pulcsiját meg a pólóját. Klassz a teste. Szép lába van. Biztos sokat teniszezik. Majdnem átesem a gazdaságtani könyvek kupacán, ami az asztalán van. Nem is tudtam, hogy itt azt is tanítják.

– Nincs herpeszed vagy ilyesmi, ugye? – kérdezi, miközben vetkőzünk.

Felsóhajtok. – Nincsen. – Bárcsak részeg lennék!

Azt hallotta, lehet, hogy van, mondja.

Nem akarom tudni, kitől hallotta. Bárcsak nagyon részeg lennék!

Kellemes, de nem vagyok bepörögve. Csak Victorra gondolok és fekszem.

Victor.

■      ■      ■

VICTOR  Egy charter DC–10-essel mentem Londonba, a Gatwicken szálltunk le, bebuszoztam a központba, felhívtam egy haveromat a suliból, aki hasist árult, de nem volt otthon. Úgyhogy csak bóklásztam, amíg el nem kezdett esni, aztán metróval elmentem a haverom lakására, és ott lógtam négy vagy öt napig. Láttam az őrségváltást a Buckingham-palota előtt. Ettem egy grépfrútot a Temzénél, ami nagyon emlékeztetett annak a Pink Floyd-albumnak a borítójára. Írtam egy képeslapot anyámnak, de soha nem küldtem el. Heroinra vadásztam, de sehol semmi. Vettem egy kis speedet egy olasz sráctól, akibe egy liverpooli lemezboltban botlottam bele. Egy csomó hasist szívtam, amiben túl sok dohány volt. Bár mindenki ugyanazt a nyelvet beszélte, mint én, mind seggfejek voltak. Sokat esett, minden drága volt, úgyhogy elhúztam Amszterdamba. Valaki szaxofonon játszott a Központi pályaudvarnál, egész jó volt. Valami haveroknál lógtam valakinek a pincelakásában. Amszterdamban is egy csomó hasist szívtam, de a lóvém nagy részét elvesztettem valami múzeumban. A múzeumok klasszak voltak, asszem. Egy csomó Van Gogh meg baromi intenzív Vermeerek. Bóklásztam, ettem egy csomó süteményt meg egy csomó füstölt heringet. A hollandok mind tudnak angolul, úgyhogy nem kellett hollandul beszélnem, hála istennek. Bérelni akartam egy kocsit, de nem tudtam. A srácoknak, akiknél lógtam, volt biciklijük, úgyhogy egyik nap elmentem bicajozni, és láttam egy csomó tehenet, libát meg csatornát. Megálltam az út mellett, betéptem és elaludtam, felébredtem, írtam egy kicsit, bevettem egy kis LSD-t, csináltam néhány rajzot, aztán elkezdett esni, úgyhogy eltekertem Danoeverbe, egy ifjúsági szállásra, ahol volt pár klassz német srác, akik beszéltek egy kicsit angolul, aztán visszamentem Amszterdamba, és egy tök hülye német csajjal töltöttem az éjszakát. Másnap vonattal elmentem Arnhembe, a Kröller múzeumba, ahol több tonna klassz Van Gogh volt. Bóklásztam a szoborparkban, és be akartam füvezni, de nem volt gyufám, és venni se lehetett sehol. Elhúztam Kölnbe, aztán egy ifjúsági szálláson voltam Bonnban, és ez volt a legrosszabb ifjúsági szállás mind közül, egy csomó kurvára szétesett sráccal, és túl messze volt a városközponttól, úgyhogy semmit se lehetett csinálni. Ittam egy sört, aztán elindultam délre Münchenen, Ausztrián és Olaszországon át. Benéztem Svájcba is, miért ne baszki, mondtam magamban. Végül egy buszmegállóban töltöttem az éjszakát. Csellengtem Svájcban, de rossz volt az idő, és minden túl sokba került, és nem éreztem okésnak a helyzetet, úgyhogy előbb felültem egy vonatra, aztán stoppolni kezdtem. Hegyek mindenütt, baromi intenzívek, és szürreális völgyzáró gátak. Találtam egy ifjúsági szállást, aztán elindultam délre egy párral, olyan harmincvalahány évesek lehettek, ők is az ifjúsági szálláson voltak, és elvittek kocsival. Két napot töltöttem Svájcban. Aztán felültem egy buszra, és átmentem Olaszországba, aztán meg stoppoltam, hogy eljussak abba a városba, ahol az a csaj lakott a suliból, aki már végzett, és akibe félig szerelmes voltam, de elvesztettem a telefonszámát, és még abban sem voltam egészen biztos, hogy Olaszországban van. Úgyhogy csak bóklásztam, és találkoztam egy Nicola nevű baromi klassz sráccal, akinek olajos, hátrafésült haja volt és Wayfarer napszemüveget viselt és szerette Springsteent és folyton azt kérdezte tőlem, hogy láttam-e koncerten. Akkor volt, hogy idiótának éreztem magam, amiért amerikai vagyok, de csak egy kis időre, mert végül felvett valami francia srác fehér Fiattal, aki rohadt hangosan hallgatta Michael Jacksont meg üvöltötte is vele együtt a dalokat. Aztán valami Brandis vagy Blandy vagy Brotto nevű városban voltam. Fagyizó gyerekek, Bruce Lee-filmek minden moziban, minden lány azt hitte, én vagyok Rob Lowe vagy valami. Még mindig azt a lányt kerestem, Jaime-t. Belebotlottam valakibe a Camdenről, aki tanulmányi úton volt – Itália Program –, és azt mondta, hogy Jaime nem Olaszországban van, hanem New Yorkban. Firenze is gyönyörű volt, csak tele turistákkal. Keményen speedeztem, és három napot alvás nélkül töltöttem, csak bóklásztam mindenfele. Elmentem abba a kicsi városkába, Sienába. Hasist szívtam annak a templomnak, a Duomónak a lépcsőjén. Megismerkedtem egy klassz német sráccal abban a régi kastélyban. Aztán elmentem Milánóba, ahol pár sráccal lógtam valami házban. Egy nagy franciaágyon aludtam az egyikkel, aki folyton a Smithst hallgatta magnón, és azt akarta, hogy rázzam ki neki, semmi kedvem nem volt hozzá, de nem volt hova mennem. Róma nagy volt, forró és piszkos. Egy csomó műalkotást láttam. Valami sráccal voltam együtt éjszaka, aki elvitt vacsorázni, és jó sokáig zuhanyoztam a házában, úgyhogy azt hiszem, megérte. Elvitt egy hídhoz, ahol Hektór visszaverte a trójaiakat vagy valami. Három napig voltam Rómában. Utána Görögországba mentem, és egy napig tartott, amíg eljutottam oda, ahonnan indul a komp. Az elvitt Korfura. Korfun béreltem egy mopedet. Elvesztettem. Felszálltam egy másik kompra, és Patraszba mentem, aztán meg Athénba. Felhívtam egy barátomat New Yorkban, aki azt mondta, Jaime nem New Yorkban van, hanem Berlinben, és megadta a telefonszámát meg a címét. Aztán elmentem a szigetekre, Náxoszra, és egész korán beértem a városba. Bementem egy vécébe, és valami srác tíz drachmát kért érte, de nekem csak Deutsche Markom volt, semmi más, úgyhogy odaadtam helyette a Swatch órámat. Vettem egy kis kenyeret, tejet, egy térképet és mentem sétálni. Láttam egy csomó szamarat. Estére félig átszeltem a várost. Rábukkantam egy ásatásra, aztán eltévedtem. Csak berúgtam és néztem a naplementét. Szép volt, úgyhogy elindultam a vízhez, és összefutottam valami sráccal, aki kimaradt a Camdenről. Megkérdeztem tőle, hol lehet Jaime. Azt mondta, vagy Skidmore-ban, vagy Athénban, de nem Berlinben. Aztán Krétára mentem, megdugtam ott valami csajt. Utána Santorini jött, gyönyörű volt, csak rohadtul nyüzsögtek benne a turisták. Busszal leruccantam a déli partra, aztán Máltára, és belebetegedtem. Elkezdtem stoppolni. Aztán visszamentem Krétára, és egy napot azon a strandon töltöttem, ami tele volt németekkel, és úsztam egyet. Aztán még sétáltam. Ez minden, amit Krétán csináltam: sétáltam. Nem tudtam, hol vagyok. Minden tele volt turistákkal. Úgyhogy elmentem arra a nudista strandra. Ott elvoltam, meztelenül, joghurtot ettem és úsztam azzal a két jugoszláv sráccal, akik az inflációra panaszkodtak, és szocialistát akartak csinálni belőlem. Vettem egy búvármaszkot, és búvárkodtam, és fogtunk polipot, élve, agyonvertük a parton és megettük. Összeismerkedtem valami kanadai sráccal, aki egyszer ellopott egy kocsit és egy ideig börtönben volt, együtt lógtunk és a világ helyzetéről dumáltunk, sört ittunk, fogtunk még pár polipot, LSD-t szedtünk. Így ment három napon át. Leégett a seggem meg a farkam is. Az egyik jugoszláv srác megtanított jugoszlávul énekelni a „Born in the U.S.A.”-t, és egy csomót énekeltük együtt. Nem volt már mit csinálni, mert megöltük az összes polipot, és már megtanultam jugoszlávul énekelni az összes Springsteen-dalt, úgyhogy elbúcsúztam és elhúztam a nudista strandról. Stoppoltam még egy ideig, baromi sok szamarat láttam, találtam egy görög nyelvű Donald kacsás képregényt, ott hevert valakinek a hátsó udvarán. Görögországban, amikor stoppoltam, egyszer felvett egy görögdinnyéket szállító teherautó, és a vén szivar molesztált, aztán meg kutyák támadtak meg. Még mindig nem tudtam, hol van Jaime. Végül Berlinben kötöttem ki, de az a fazon rossz címet adott meg. Megint egy ifjúsági szállóban aludtam. Tetszett a Bauhaus-építészet, amit Amerikában utálok, de itt jól nézett ki. Stoppoltam még egy kicsit, voltam egy csomó bárban, megismerkedtem egy csomó punk rockerrel, egy csomót dámáztam, kicsit biliárdoztam, hasist szívtam. Nem találtam repülőjáratot Berlinből, úgyhogy visszamentem Amszterdamba, és a vörös lámpás negyedben kizsebelt két kis feka csávó.

■      ■      ■

PAUL  Utoljára, még a suli kezdete előtt, szeptemberben találkoztam Mitchell-lel. Mint általában, az ágyamon feküdtünk, és korán volt, talán tizenkettő. Átnyúltam fölötte, és rágyújtottam. A szomszéd szobában veszekedtek. Túl nagy volt a forgalom a Jane Streeten, lehet, hogy attól volt Mitchell annyira feszült, de az is lehet, hogy valami mástól, majdnem összeroppantotta a borospoharát. Annyi sok figyelem, annyi sok kiismert apróság, annyi kemény munka, és most az egészet elveszíti. Egyre csak az járt a fejemben, mit keresek én itt. Két srác, akiknek az apja együtt dolgozik Chicagóban, és bár a kapcsolatuknak inkább csak az volt az alapja, hogy mi történik odaát a Wall Streeten, és hogy ki-ki milyen asztalt tud foglalni a Le Français-ben vagy a Ritz-Carltonban, nekünk lehetőséget adott arra, hogy összeismerkedjünk. New Yorkban abban a lakásban szoktunk találkozni, amelyikben múlt nyáron laktam. Soha nem mehettünk hozzá, „szobatársgondok miatt”, mondta mindig komoran. A legtöbbször éjszaka találkoztunk, általában mozi vagy valami rossz, huszadrangú színdarab után, amiben Mitchell kifogyhatatlan számú NYU-s dráma szakos haverjainak valamelyike kapott valami szerepet; addigra általában már berúgtunk vagy betéptünk, és úgy tűnt, Mitchell egyfolytában ilyen állapotban van azokban az utolsó hónapokban, amikor már kezdtem lelépni valaki mással. Mitchell tudta, de nem izgatta magát. Általában vad szexek, felöltözve, aztán hajnali piálás a Boy bárban, jobb nem beszélni róla.

Fent a 92. utcában ültünk egy kávéházban, és leanyáztuk az egyik pincérnőt. Aztán mikor taxival mentünk lefelé, összevitatkoztunk a sofőrrel is, úgyhogy kiszállított bennünket. 29. utca, prostik nyomulnak ránk, Mitchell félig-meddig élvezi is, vagy csak úgy tesz. Valahogy olyan elkeseredettnek tűnt azokban a hónapokban. Mindig azt gondoltam, hogy majd elmúlik, de kezdtem belátni, hogy soha nem fog. Csak egy görbe éjszaka a West Side-on, és kint lesz belőle. Aztán valami vicces kaja, mondjuk, Benedict tojás hajnali háromkor a P. J. Clarke’sban… Hajnali három. A P. J. Clarke’sban. Panaszkodik, hogy túl folyós a tojás. Nyammogok egy sajtburgeren, amit rendeltem, de nem nagyon kívánom. Meglep, hogy ilyenkor még három vagy négy vidéki üzletember van a bárban. Mitchell nagyjából végez a tojással, és rám néz. Ránézek, meggyújtom a cigijét. Megérintem a térdét, a combját.

– Ne! – mondja. Zavartan elfordítom a tekintetem. Aztán halkan azt mondja: – Ne itt.

– Menjünk haza – mondom.

– Kihez haza? – kérdezi.

– Mindegy. Menjünk hozzám. Vagy hozzád? Mit tudom én. Nincs kedvem taxira költeni.

Kezd lelombozni ez az egész, késő van. Egyikünk se mozdul. Rágyújtok még egy cigire, aztán elnyomom. Mitchell óvatosan fogdossa az állát, mintha fájna neki. Átsiklik az ujja a gödröcskén.

– Berúgunk? – kérdezi.

– Mitch – sóhajtok fel.

– Hmmmm? – kérdezi, és előrehajol.

– Hajnali négy óra van – mondom.

– Öhö – mondja zavartan, előrehajolva.

– A P. J.’sben vagyunk – emlékeztetem.

– Ja, tudom – mondja.

– Be akarsz… rúgni? – kérdezem.

– Hát – motyogja –, ja, asszem.

– Miért nem… – Elhallgatok, az üzletemberekre nézek, aztán elfordítom a tekintetem, de nem Mitchellre.

– Miért nem…

Csak bámul, vár. Tiszta hülyeség.

Nem mondok semmit.

– Miért nem… micsodát miért nem? – kérdezi vigyorogva, még közelebb hajol, felhúzza a száját: fehér fogak, az az idióta gödröcske az állán.

– Azt beszélik, hogy retardált vagy – mondom.

Taxi, megyünk a lakásomra, késő van, már majdnem öt óra, és még csak nem is emlékszem, hogy mit csináltunk ma. Kifizetem a taxist, és túl nagy borravalót adok neki. Mitchell tartja a liftajtót, türelmetlen. Bemegyünk a lakásomba, levetkőzik, betép a fürdőszobában, aztán egy darabig nézzük a tévét, az HBO-n valamit… és aztán elaludtunk, amikor kezdett felkelni a nap, és egy buli jutott eszembe, még a suliból, amikor Mitchell részegen és dühösen megpróbálta kora reggel felgyújtani a Booth koleszt… Most meg csak nézzük egymást, mindketten egyenletesen lélegzünk. Most reggel van, és nem alszunk, és minden tiszta, fényes és tiszta, és aztán elalszom… Mikor felébredtem délután, Mitchell már elment, New Hampshire-be. De az ágy mellett teli a hamutartó. Előtte üres volt. Egész végig nézte, ahogy alszom? Azt nézte?

■      ■      ■

SEAN  – A Kennedyek voltak, haver – mondja Marc, miközben belövi magát a szobájában, a Noyes koleszban. – A Kennedyek, haver… ők cseszték el… Egész pontosan J… F… K… John F. Kennedy csinálta… Az egészet szétcseszte… világos, mindent… – Megnyalja a száját, folytatja: – Volt ez a… az anyánk épp terhes volt velünk, amikor… Úgy értem, hogy őt… ugye, kinyírták hatvannégyben, és ez az egész… mindentgajravágottbaszki… – Elhallgat, aztán folytatja: – …de baromi keményen, haver… – Külön hangsúly a „baromi”-n meg a „keményen”-en. – És… az úgy volt… hogy ez aztán baromi keményen megrázott bennünket, amikor… odabent… voltunk… benn a… – Megint elhallgat, a karjára néz, aztán rám. – Hogyishívják… – Megint a karjára néz, aztán megint rám, aztán megint a karjára, koncentrálva, ahogy húzza ki a tűt, aztán megint rám, még mindig keresi a szót. – Az anyánk ősméhében, és, szóval, ezért vagyunk mi… én, te, a kábszikopó a folyosó túlsó végén, az a csaj a Boothban, ezért vagyunk mind olyanok, amilyenek vagyunk… Érted?… Minden… világos? – Rám kacsint. – Jézusom… gondold el, ha lenne egy öcséd, aki hatvankilencben született vagy valami… Azok aztán… rohadt dilisek lennének…

Ezt az egészet nagyon lassan mondja (nem is bírom hallgatni egy jó részét), miközben leteszi a szemcseppentőt az új, duruzsoló számítógépe mellé; a barátja, Resin, aki Ann Arborból jött látogatóba, a padlón ül, az asztalnak dőlve, a géppel együtt duruzsol. Marc hátradől, mosolyog. Azt hittem, Kennedy pár évvel korábban harapott fűbe, de nem vagyok biztos benne, és nem javítom ki. Valahogy csupa ideg vagyok, de azért szívesen aludnék egyet, mert késő van, kábé négy óra, de tetszik Marc szobájának otthonossága, a részletek, amiket már megszoktam, a szakadt Bob Dylan-poszter (Dont Look Back), a képek a Szelíd motorosokból, a magnóból állandóan szóló „Born To Be Wild” (vagy Hendrix vagy az Eric Burdon & The Animals vagy az Iron Butterfly vagy a Zep), az üres pizzásdobozok a padlón, az állandó füstölőszag, a jógakönyvek, a banda fölöttünk, ami egész éjszaka régi Spencer Davis-dalokat gyakorol (szarul). De Marc hamarosan elmegy, most már bármelyik nap indulhat, nem bírja az itteni felhozatalt, Resin azt mondta neki, Ann Arbor a nyerő.

Miután megdugtam Didit, visszajöttem a szobámba, ahol ott volt Susan, egyedül, és sírt. A Béka, gondolom, New Yorkba ment. Nem tudtam megoldani, úgyhogy megmondtam neki, hogy húzzon el, aztán behajtottam a városba, a Burger Kingbe, és Roxanne-hoz menet ettem, és meg kellett oldanom, hogy ott van az új pasija, Rupert, egy böhöm, szemét helybéli díler. Tiszta vicc volt az egész. Roxanne annyira be volt parázva, hogy lazán kölcsönadott negyven dolcsit, és azt mondta, hogy a Carousel (ahol Rupert báros) bezár, mert szarul ment a bolt, és ettől lelombozódtam. Felvettem Ruperttől az anyagot, aki a pisztolydobozát tisztogatta, annyira bekokózva, hogy ténylegesen mosolygott, és engedte, hogy felszippantsak egy csíkot, és az anyaggal visszamentem a campusra. Hideg, hosszú vánszorgás volt az út, a motorom majdnem kipurcant az egyetemkapu előtt, és csak nagy nehezen bírta végig a kétmérföldes College Drive-ot. Túlságosan be voltam tépve, és hányingerem lett a Burger King-es kajától, és iszonyú volt az a két mérföld azon az úton hajnali háromkor. Szívtam még egy kis füvet Marc szobájában, és most ő szívja a maradékot. Nem nagy ügy. Tudtam, hogy ez lesz.

Marc rágyújt egy mentolos cigire, és azt mondja: – Mondom neked, Sam, a Kennedyek voltak! – Behajlított karja a vállán pihen, összefonva. Megnyalja a száját. – Ez az anyag…

– Hallgatlak, testvér – sóhajtok, és a szememet dörzsölöm.

– Ez az anyag…

– Milyen?

– Jó.

Marc a Grateful Deadről írta az évfolyamdolgozatát. Eleinte próbálta beosztani az anyagot, hogy ne legyen függő, de nagyon úgy nézett ki, hogy már késő. Szeptember óta szállítottam neki, és egyre rendetlenebbül fizetett. Folyton azt mondta, ha majd megcsinálja azt az interjút Jerry Garciával, lesz lóvéja. De Garcia már jó ideje nem járt New Hampshire-ben, és kezdett elfogyni a türelmem.

– Marc, tartozol nekem ötszáz dolcsival – mondom neki. – Meg akarom kapni, mielőtt elhúzol.

– Istenem, hogy milyen… vadulások voltak itt… (Ez az a rész, ahol mindig kezdek felállni.) – Annyira… más most… (Blabla.) Azok az idők nincsenek többé… azok a helyek nincsenek többé… – mondja.

A törött tükördarabot bámulom a számítógép mellett meg a szemcseppentőt, és Marc most arról beszél, hogy itt hagyja ezt az egészet és Európába megy. Lenézek rá, bűzlik a lehelete, napok óta nem zuhanyozott, zsírosan csüng lófarokba fogott haja, mocskos batikolt ing van rajta.

– Mikor Európában voltam, haver… – Az orrát túrja.

– Holnap órára kell mennem – mondom neki. – Mi lesz a lével?

– Európa… Mi van? Óra? Kivel? – kérdezi.

– David Lee Rothtal. Figyelj, megkapom a lóvét vagy mi lesz?

– Oké, vágom, csssss, felébreszted Resint – suttogja.

– Nem érdekel. Resinnek Porschéja van. Resin kifizetheti – mondom.

– Resin le van égve – mondja. – Semmi gond. Majd én. Semmi gond.

– Marc, ötszáz dolcsival tartozol nekem. Ötszázzal – mondom annak a hülye narkós fejének.

– Resin azt hiszi, hogy Indira Gandhi a Welling koleszban lakik – mosolyog Marc. – Azt mondja, követte az ebédlőből a Wellingbe. – Elhallgat. – Nem semmi… mi?

Feláll, alig bír elvánszorogni az ágyig, és lezúdul rá, aztán letűri az ingujját. Körülnéz a szobában, most már a filtert szívja. – Hüh – mondja, hátravetve a fejét.

– Ne csináld már, van pénzed – mondom. – Legalább adj kölcsön pár dolcsit!

Körülnéz a szobában, fölpattint egy üres pizzásdobozt, aztán rám hunyorog. – Nem.

– Szoc-segélyes vagyok, haver, kell a pénz – könyörgök. – Csak öt dolcsit adj!

Lehunyja a szemét és nevet. – Semmi gond – mondja. Csak ennyit.

Resin felébred, és beszélni kezd a hamutartónak. Marc figyelmeztet, hogy szétcseszem a karmáját. Elmegyek. Minden narkós szánalmas, de a gazdag narkósok még rosszabbak. Még a lányoknál is rosszabbak.

■      ■      ■

PAUL  A rohadt rádióm ma reggel hétkor véletlenül bekapcsolt, és már nem tudtam visszaaludni, úgyhogy kikászálódtam az ágyból, rögtön rágyújtottam, és becsuktam az ablakot, mert jéghideg volt a szoba. Bár alig bírtam kinyitni a szemem (biztos voltam benne, hogy akkor széthasad a koponyám), annyit láttam, hogy még rajtam van a nyakkendőm, az alsónadrágom meg a zoknim. Nem tudtam rájönni, hogy miért pont csak ezek a ruhadarabok maradtak rajtam, úgyhogy sokáig csak álltam és bámultam a tükörbe, és próbáltam felidézni az éjszakát, de nem ment. Bebotorkáltam a fürdőbe, lezuhanyoztam, még jó, hogy maradt egy kis meleg víz. Sietve felöltöztem, és összeszedtem magam annyira, hogy el tudjak menni reggelizni.

Tulajdonképpen kint egész kellemes volt. Október, épp az az időszak, amikor a fák hullatni kezdik őszi lombjukat, hideg, ropogós reggel, tiszta, friss szagú levegő, és a nap még nem járt túl magasan a szürke felhők mögött. Azért még szörnyen éreztem magam, és az öt Anacin, amit bekapdostam, annyi volt, mint halottnak a csók. Ködös szemmel majdnem egy húszast dobtam be a pénzváltó automatába. Benéztem a postára, de a fachomban semmi – még korán volt hozzá. Vettem cigit, és felmentem az ebédlőbe.

Senki sem állt sorba. Az a helyes szőke elsőéves srác volt a pult mögött, egy szót sem szólt, és a legnagyobb napszemüveget viselte, amit valaha láttam, szörnyen tocsogós rántottát adagolt ki olyan kis barna fogpiszkálókkal, az lehetett a virsli. Az evés gondolatára iszonyú hányingerem lett, és ránéztem a srácra, aki csak állt ott, szedőkanállal a kezében. A kezdeti gerjedelmem ingerültséggé változott: „Nagyra vagy magaddal, mi?”, morogtam, még a cigivel a számban, és kaptam egy csésze kávét.

Csak a főterem volt nyitva, úgyhogy bementem, és leültem Raymondhoz, Donaldhoz és Harryhez; Harry egy kis elsőéves, akivel Donald és Raymond összehaverkodott, helyes srác, akit tipikus elsőéves kérdések izgatnak: „Van élet a Wham! után?” meg ilyesmik. Egész nap fent voltak, nyomatták a metamfetamint, és hívtak engem is, de én… én elmentem abba a hülye buliba Mitchell-lel, aki most egy másik asztalnál ült az ebédlő túloldalán. Próbáltam nem odanézni rá meg arra a szörnyű kibaszott kurvára, akivel ült, de nem tudtam megállni, és szidtam magam, amiért nem vertem ki reggel, amikor felébredtem. A három buzi egy darab papír fölött görnyedt, feketelistát állítottak össze, és bár percenként egymérföldes sebességgel mozgott a szájuk, észrevettek, odabiccentettek, és leültem.

– Akik Londonba mennek és akcentussal jönnek vissza – mondta Raymond, és vadul írt.

– Kérhetek egy staubot? – kérdezte Donald lazán.

– Kérni kérhetsz – mondtam. Förtelmes volt a kávé. A rohadt szemét Mitchell.

– Jaj, Paul, ne verd magad – motyogta, miközben nyújtottam neki egy szálat.

– Miért nem veszel magadnak? – kérdeztem olyan udvariasan, ahogy csak másnapossággal küszködve, reggelizés közben lehetséges.

– Minden motoros meg minden izomagyú – mondta Harry.

– És mindenki, aki úgy jön le reggelizni, hogy nem volt fenn egész éjszaka – villantotta rám a tekintetét Donald.

Grimaszt vágtam, és keresztbe tettem a lábam.

– Az a két a leszbi, aki a McCulloughban lakik – mondta Raymond, és írt.

– Mit szólnál az egész McCulloughhoz? – javasolta Donald.

– Még jobb – mondta Raymond, és megint írt.

– És az a ringyó Mitchell-lel? – javasoltam.

– Nyugi, Paul, nyugi. Béke van – mondta Raymond gúnyosan.

Donald nevetett, de azért felírta a csajt a listára.

– És mi van azzal a szemét, kövér, divatbuzi csajjal? – kérdezte Harry.

– A McCulloughban lakik. Már rajta van.

Nem bírtam ezt az agyament buzi szájtépést ilyen kora reggel, és fel akartam állni, hogy hozzak még kávét, de ahhoz is fáradt voltam, úgyhogy csak hátradőltem, és nem néztem Mitchellre, és hamarosan a hangok megkülönböztethetetlenné váltak egymástól, beleértve az enyémet is.

– Minden szakállas és bármilyen szőrös képű.

– Ja, ez klassz.

– És az a Los Angeles-i srác?

– Ne! Komoly?

– Oké, azért csak írd le.

– Mindenki, aki repetázik a salátabárból.

– Mész a Shepard-darab meghallgatására, Paul?

– Mi van? Miről beszélsz?

– Az a szerep. A Shepard-darab. Ma lesz a meghallgatás.

– Mindenki, aki középiskola utánig vár a fogszabályozással.

– Nem, nem megyek.

– Azok, akik azt hiszik, hogy újjászülettek.

– Ez kizárja az egész egyetemi vezetést.

– Quelle horreur!

– Minden gazdag fazon, akinek olcsó magnója van.

– Azok a fiúk, akik nem bírják a piát.

– És mi van azokkal, akik bírják?

– Igaz, igaz.

– Legyenek azok a lányok, akik nem bírják.

– Csak azt írom, hogy „féldecisek”.

– És David Van Pelt?

– Miért?

– Miért ne?

– Hát, én már lefeküdtem vele.

– Nem feküdtél le David Van Pelttel.

– De igen.

– Hogyan?

– Ő is egy „féldecis”. Megmondtam neki, hogy szeretem a szobrait.

– De hát szörnyűek.

– Tudom.

– Nyúlszája van.

– Azt is tudom. Szerintem az… szexi.

– Ja, szerinted.

– Minden nyúlszájú. Írd le!

– És mi van Csinibarommal?

Valami okból szerettem volna tudni, ki az a Csinibarom, de azért annyira nem érdekelt, hogy vegyem a fáradságot és megkérdezzem. Baromi szarul éreztem magam. Arra gondoltam, nem is ismerem ezeket az embereket. Utáltam dráma szakosnak lenni. Kezdtem izzadni. Eltoltam a kávét, és egy cigiért nyúltam. Annyiszor változtattam szakot, hogy többé már nem is izgatott. A dráma egyszerűen csak az utolsó szalmaszál volt, amibe kapaszkodhattam. David Van Pelt undorító volt, vagy legalábbis mindig így gondoltam rá. De most, ezen a reggelen, volt a nevében valami erotikus íz, és suttogni akartam magamban, de Mitchellé jött helyette.

Aztán hirtelen mind a hárman egyszerre lökték a rizsát, még mindig a papír fölé görnyedve: mint a Macbeth három boszorkánya, csak ők összehasonlíthatatlanul szebbek, és Giorgio Armanit viselnek. – Mindenki, akinek a szülei még együtt vannak, na? – Nevettek, gratuláltak egymásnak, és ezt is elégedetten leírták.

– Bocs – szóltam közbe. – De az én szüleim még együtt vannak.

Mind a hárman felnéztek, egy szempillantás alatt mély aggodalomba ment át a mosolyuk. – Hogy mondtad? – kérdezte az egyik.

Megköszörültem a torkom, drámai hatásszünetet tartottam, és azt mondtam: – Az én szüleim nem váltak el.

Hosszú csönd lett, aztán mind a hárman egyszerre kezdtek visítani, és hitetlenség meg valamiféle csalódás is volt a hangjukban, ahogy vinnyogva az asztalra borultak.

– Ne már! – mondta Raymond döbbenten, riadtan, és úgy nézett felfelé, mintha éppen valami letaglózó titkot árultam volna el.

Donald eltátotta a száját. – Te viccelsz, Paul. – Rémült képpel nézett, sőt elhúzódott tőlem, mint egy leprástól.

Harry meg sem tudott szólalni a döbbenettől.

– Nem viccelek, Donald – mondtam. – A szüleim olyan unalmasak, hogy még csak el se válnak.

Bírtam, hogy a szüleim még együtt vannak. Hogy mennyire jó a házasságuk, azt a jóisten tudja, de a puszta ténytől, hogy a legtöbb vagy talán az összes barátom szülei vagy elváltak, vagy külön élnek, az én szüleim meg nem, inkább biztonságban éreztem magam, mint áldozatnak. Ez majdnem kárpótolt Mitchellért, és örültem, hogy ilyen szenzációt keltek. Valósággal élveztem, néztem a három havert, és kicsit jobban éreztem magam.

Még mindig elhűlve bámultak.

– Folytassátok a hülye listátokat – mondtam, és kortyoltam a kávémból, elhessegetve őket. – Ne bámuljatok már.

Lassan visszatértek a listájukhoz, és megint belemerültek ez után a rövid, döbbent csend után, de már nem volt meg bennük ugyanaz a lelkesedés, mint addig.

– Mondjuk, azok, akiknek faliszőnyeg van a szobájában – javasolta Harry.

– Az már volt – sóhajtott Raymond.

– Maradt még speed? – sóhajtott Harry.

– Nem – sóhajtott Donald is.

– Mondjuk, azok, akik a női lélekről írnak verseket.

– És a Kanadából jött bolsik?

– És aki szegfűszeges cigit szív?

– A cigiről jut eszembe, Paul, megdobsz még eggyel? – kérdezte Donald.

Mitchell átnyúlt az asztalon, és megérintette a csaj kezét. A csaj nevetett.

Hitetlenkedve néztem Donaldra. – Nem. Nem doblak meg – mondtam, és nőtt bennem a hiszti. – Ki van zárva. Kurvára feldühítesz. Folyton lejmolod a cigimet. Elég volt! Kész, vége.

– Jóvammá – mondta Donald, mintha csak vicceltem volna. – Majd veszek. Le vagyok égve.

– Na persze! Az is kurvára feldühít, hogy az apádé a fél Gulf and Western, de mindig megjátszod, hogy le vagy égve – mondtam villogó tekintettel.

– Mi az, ilyen nagy a válság? – kérdezte.

– Ja, Paul, ne csináld már a grand malt – mondta Raymond.

– Mitől vagy ilyen harapós kedvedben? – kérdezte Harry.

– Én tudom, mitől – mondta Raymond sunyin.

– Ásó, kapa, nagyharang? – vihogott Donald, Mitchell asztala felé pillantva.

– Igen, ilyen nagy a válság. – Bekeményítettem; le vagytok szarva, gondoltam. Megölöm azt a ringyót.

– Na, adj már egy szálat! Mit rinyálsz annyit?

– Oké, adok, ha megmondod, ki kapta a legjobb jelmeztervező díjat a tavalyi Tony-gálán.

Csönd lett. Kínos, megalázó csönd. Sóhajtottam, lesütöttem a szemem. Egyikük sem mondott semmit, aztán végül Donald szólalt meg.

– Ez a legértelmetlenebb kérdés, amit valaha hallottam.

Megint átnéztem Mitchellre, aztán átcsúsztattam a cigit az asztalon. – Vedd csak el. Én hozok még kávét. – Felálltam és indultam kifelé. De aztán meg kellett állnom és beugranom a salátabárhoz, mert a svéd csaj, akivel együtt voltam az éjszaka, épp mutatta be az igazolványát. Megvártam, míg átmegy a pulthoz. Aztán gyorsan leszaladtam és mentem az órára. Arra gondoltam, megpróbálok bekerülni abba a Shepard-darabba, aztán meg arra, hogy a francnak törjem magam, amikor már úgyis kurvára beleragadtam egybe: az életembe.

Ültem az egyik padnál, de oda se figyeltem a professzor darálására, néha Mitchellre pillantottam, aki boldognak tűnt (na ja, éjjel dugott egy jót) és jegyzetelt. Körülnézett a termen, undorral pillantva a cigizőkre (ő leszokott, amikor visszajött – hogy oda ne rohanjak). Úgy képzeltem, valószínűleg gépeknek tűnnek a szemében. Mint a kémények: füstcsóvák szállnak abból a lyukból a fejükön. A csúnya, vörös ruhás lányra pillantott, aki próbált menőnek látszani. Megszemléltem a graffitit a padon: „Vesztes vagy.” „Nincs gravitáció. Bedöglött a Föld.” „Itt aludt a Brady Bunch.” „Hova tűnt a hippiszerelem?” „A szerelem büdös.” „A legtöbb taxisofőrnek bölcsészdiplomája van.” És ahogy ott ültem, boldogtalan szerelmesnek éreztem magam. De aztán persze eszembe jutott, hogy csak a fele igaz: hogy boldogtalan vagyok.