Végh Attila

Agora

Befejezetlen királyság

részlet

Agora – Befejezetlen királyság © Végh Attila 2022

Szerkesztette: Rohánszky-Nagy Réka, Zombori Andrea
Korrektor: Lőrinczi Ágnes
A könyvet tervezte: Sólyom Melinda
Borítóterv: Tabák Miklós

ISBN 978 615 6326 26 3

Megjelent 2022-ben a Gingko Kiadó gondozásában
2100 Gödöllő, Kelemen László u. 28/a
Tel: +36 30 408 1183
Felelős kiadó: Zombori Andrea és Rohánszky-Nagy Réka

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

A legfőbb múzsámnak,
Koffeinnek

A múlt, a jelen és a jövő

közötti különbség csak illúzió,

még ha oly makacs is.

Albert Einstein

Prológus

1. Én vagyok a halál

Los Alamos, Egyesült Államok, 1945

„És eljött a pillanat.

Először egy hihetetlenül erős villanást láttam – olyan fénye volt, hogy lebuktam a műszerfal mögé –, majd a vezetőfülke padlóján megláttam egy bíborszínű foltot.

Azt mondtam magamban: »Ez nem az, ez csak utókép a retinámon!«

Újra felnéztem, és láttam, hogy a fehér fény előbb megsárgul, aztán narancsszínűvé változik. Felhők alakultak ki és enyésztek el: a lökéshullámban összenyomódó és kitáguló levegő keltette őket. Aztán roppant méretű, narancsszínű tűzgolyó tört fel a magasba, a magva ragyogóan fénylett, közben hullámzott és pulzált is egy kicsit, a pereme pedig fokozatosan megfeketedett, majd hatalmas hamugömb követte, a belsejében jól látszottak a kialvó tűz és a hő keltette villódzások.

Az egész talán ha egy percig tartott. Fény és sötétség váltotta egymást, és én láttam mindent. Könnyen lehet, hogy én voltam az egyetlen, aki a szó szoros értelmében végignézte a robbanást. Mindenki más sötét szemüveget viselt, és akik csak tíz kilométernyire voltak a helyszíntől, azért sem láthatták a robbanást, mert jó előre utasították őket, hogy arccal feküdjenek a földre.

Alighanem én vagyok egyes-egyedül, aki szabad szemmel is láthatta, hogy mi történt…

Végül, úgy másfél perccel később, hatalmas dörgés támadt, majd remegni kezdett a föld, és ez győzött meg igazán: működik!

Mindeközben egy pisszenés se hallatszott: csak figyeltük halálos csöndben az eseményeket. A morajló hangra aztán mindenki fellélegzett, különösen én magam. Puszta tény, hogy ilyen messziről is ennyire erős hangot hallunk, azt jelentette, hogy tényleg működőképes.

Mellettem valaki megkérdezte:

– Mi volt ez?!

– A BOMBA! – válaszoltam neki.”1

Részletek Richard Feynman2 naplójából

A néhai George McDonald elhagyott farmja nem messze állt a robbantás helyszínétől. Szándékosan hagyták érintetlenül, hogy megfigyelhessék majd a bomba épületekre gyakorolt hatását. Nem maradt sok megvizsgálnivaló: a farmot a robbanás magjából kiáramló hőhullám teljesen megsemmisítette.

A sikeres kísérlet tényére mindenki másképpen reagált.

Robert (Oppenheimer)3 állítólag azt mondta: „Én vagyok a halál, világok pusztítója.”4

Nekem viszont csak az jutott eszembe, hogy micsoda blaszfémia5 „Trinitynek”6 elnevezni ezt a kísérletet.

Isten irgalmazzon az emberiségnek.

Még évekig, ha építkezést láttam, arra gondoltam: ti őrültek – hát nem értitek, hát képtelenek vagytok megérteni, miről van szó?! Minek építkeztek?! Az egésznek nincs semmi értelme!

Tejfelesszájú, kezdő fizikusként kerültem Los Alamosba Oppenheimer hívására, hogy részt vegyek a II. világháború legnagyobb versenyfutásában, az atombomba létrehozásában.

Mi, a Manhattan Projecten7 dolgozó matematikusok, vegyészek, mérnökök és fizikusok végeláthatatlan munkaórákon át dolgoztunk a sikerért, de nem néztünk fel, nem láttuk előre, hogy mindez hova vezethet. Abban a jelenben éltünk, ahol a nácik, a kommunisták és a kapitalizmus bigott hívői egyszerre próbálták kisajátítani maguknak az embereket, elnyomva bennük az önálló gondolkodás csíráit is, és a felszabaduló üres teret agymosottaknak kreált ideológiákkal töltötték ki. Az amerikai jelen hangosan gyűlölte a másik kettőt, és hirdette a kapitalizmus felsőbbrendűségét, amelynek legfőbb hátterét az atombomba elrettentő ereje biztosította. Itt és így éltünk, és hittünk abban, hogy a munkánk eredménye az emberiség javát szolgálja majd.

De akkor, 1945. július 16-án, abban a pillanatban, minden befektetett munka dacára egyáltalán nem tudtam hátrébb lépni a saját nyomoromtól. Nem tudtam örülni a sikernek, mivel a feleségem, Arline hosszú szenvedések után, napra pontosan egy hónappal azelőtt meghalt tuberculosisban, és én hiába próbáltam meg mindent, nem tudtam megmenteni, pedig… még az álmaimat is hadrendbe állítottam…

A legkülönlegesebb álmokat, amelyekről senkinek sem merek beszélni, mert nemcsak a munkámat veszíteném el, hanem ebben a végletekig kiélezett és mindentől rettegő társadalomban még valószínűleg elmegyógyintézetbe is zárnának. Hiszen világunk ugyanúgy kiközösíti és kiveti magából a másképp gondolkodókat, mint a betegeket vagy a faji alapon megkülönböztetetteket. Sajnos e téren itt, a szabadság és a lehetőségek Amerikájában nincs igazán mire büszkének lennünk. Majd egy évtizeddel a nácik előtt bevezettük a Faji Integritás és Sterilizációs Törvényt, mely alapján, azon túlmenően, hogy megtiltották a fehérek és nem fehérek közötti házasságot, kasztrálhatták a nem tökéletes géneket hordozókat, és természetesen az elmebetegnek kikiáltott személyeket is. És ahhoz, hogy bárkire rásüssék a bélyeget, elég volt, ha szembe ment a birkákkal.

Ki hinné el nekem, hogy van egy téren és időn kívül létező valóság, ahová egyes emberek az álmaikon keresztül jutnak el – őket hívjuk utazóknak –, s ahol valid, mindenkinek a saját jelenéből származó információk cserélnek gazdát – mint egy ókori piactéren –, amikre azután ébren is tisztán emlékszik az álmodó? Ez azonban jóval több és veszélyesebb, mint a mesevilág, hiszen a jövő valósága a múltba jutva képes lehet a jelent megváltoztatni.

Ki hinné el nekem, hogy létezik ez a hely, amit úgy hívnak: AGORA?8

1945. május

…Álmaimban elkeseredetten kerestem a TBC gyógymódját, és végre találkoztam valakivel az Agorán, aki nem a múltból, hanem a jövőből érkezett. Egy nő, aki mesélt az elkövetkező világ eseményeiről. Most már értem, miért nincs szinte egyetlen utazó sem a XXI. századból. A középkorban a pestis, a huszadik században a spanyolnátha pusztított, a jövő Homo sapienseire pedig a koronavírus sújtott le. Váratlanul csapott le az emberiségre, a fajra, mely túlzott önhittségében meg volt győződve sérthetetlenségéről. A vírus több hullámban támadt, és amikor az emberek már fellélegeztek, akkor, 2026-ban jött a legdurvább variáns, amely a legnagyobb pusztítást végezte.

Az emberi faj fele kipusztult. Ez több milliárd embert jelent.

Több milliárdot.

És ez már nincs olyan messze, az unokáink talán, a dédunokáink biztosan érintve lesznek. És én most már tudok róla. Tehetek-e bármit innen a múltból, hogy megváltoztassam, megmentsem a jövőt?

Mennyire más nézőpontba helyezi az atombomba által okozott fenyegetést ez a tudás. Mindannyian attól rettegtünk, hogy ha elkészül, elpusztíthatja az emberiséget, és tessék, nem kell hozzá bomba, elég egy parányi vírus is. De csak lehet ellenszert találni arra is, akár a TBC-re.

Sajnos a jövőből jött utazó nem orvos, hogy konkrét tudása lenne a TBC ellenszeréről, ha egyáltalán találtak ilyet, de remélem, hogy a következő alkalomra felkészül. Nehéz dolog ez, mert egy operaénekes esetében már az is szerencse, ha tudja, mi az a TBC. Az pedig nem tudom, mennyire irreális elvárás, hogy megjegyezze egy gyógyszer összetételét, vagy a gyógymódot, s azt nekem továbbadja az Agorán.

Mindenesetre már önmagában a tény, hogy találtam valakit, aki hasznunkra lehet, bizakodásra ad okot, és talán értelmet kap az álmaimban uralkodó, értelmetlen káosz is.

1945. június

Streptomycin… azt mondta, ez volt az első gyógyszer a TBC ellen, és ráadásul mostanában fogják – agyrém, de lassan nem tudom, mikor használjak múlt vagy jövő időt – felfedezni. Egy antibiotikum, ami a penicillinhez hasonlóan pusztítja a baktériumokat, de ez, ellentétben a penicillinnel, hatásos a TBC-re is.

Megkerestem Abraham Waksmant9 a Rutgers Egyetem mikrobiológiai osztályán, és mondhatom, igencsak megdöbbent, amikor a Streptomycin felől érdeklődtem, mivel még csak most kezdték az állatkísérleteket. De nem igazán bízott a sikerben, ezért biztattam egy kicsit…

Hogy meglepődött volna akkor, ha elmondom neki, hogy 1952-ben orvosi Nobel-díjat fog kapni pont a Streptomycin felfedezéséért… de persze nem mondtam.

Ahogy visszaértem a központba, érkezett a telefon, hogy Arline haldoklik. Eddigi életem során többször futottam már versenyt az idővel, de most vesztettem…

Az elmúlt hetekben minden éjszaka „Agora”-álmaim voltak, – úgy tűnik, egyre gyakrabban utazom. Amikor az egyetemen az alvás és az álmok témájával kezdtem foglalkozni, furcsa, megmagyarázhatatlan dolgok történtek velem. Először – egy filozófiadolgozat írásához – úgy döntöttem, megvizsgálom, miképp kapcsol ki a tudat alvás közben.

Elkezdtem megfigyelni, ahogy elalszom. Néhány hét után azt vettem észre, hogy az álmokon belül is látom magam: mintegy megfigyelőként bejutottam az alvás mély rétegeibe.

És ekkor az álmokból kibontakozott egy minden más álomnál valószerűbb, különleges világ. Egy állandóan visszatérő hely, egy hatalmas piactér, ahol olyan emberekkel találkozom, akik a történelem legkülönbözőbb korszakaiból származnak. Itt ismerkedtem meg az operaénekessel is, aki a jövőből érkezett – de minek is, hiszen így sem tudtam megmenteni Arline-t…

És ha még Arline-on sem tudtam segíteni, tehetek-e bármit is a jövőnk megmentéséért? És ha igen, szabad-e? Beavatkozhatunk-e, mintegy istenként az emberiség történetének alakulásába? És ha megtehetnénk, de mégsem lépünk, élhetünk-e tovább ezzel a bűntudattal?

Én nem tudnék.

Az jutott eszembe, hogy ha a túlélők ismerik a gyógymódot, és az visszakerülne ide hozzám a múltba, akkor talán lenne esély. Persze ehhez az kellene, hogy az operaénekes, vagy bárki más, aki túlélte a vírust, elhozza nekem a gyógyszer vagy a vakcina leírását.

Sajnos azonban úgy tűnik, hogy az égiek – ha léteznek – összeesküdtek ellenem és az emberiség ellen, mert az eddigi egyetlen túlélő utazótársam eltűnt, nem jött többet.

Keresnem kell másokat, akik a XXI. századból érkeznek, és olyanokat is, akik a múltból. Akik hozzám hasonlóan szívükön viselik az emberiség jövőjét. Együtt talán megtaláljuk a módját annak, hogy megváltoztassuk a jövőnket, ha már a jelenünket képtelenek vagyunk jobbá tenni.

Tudom, hogy szakterületem, az elméleti fizika a legtöbb ember számára önmagában is túlmutat az értelmezhető rendszereken, de ez az álombeli, külön univerzumként létező világ egyelőre még az én kereteimet is szétfeszíti…

Jegyzetek

1 Idézet Richard Feynman: Tréfál, Feynman úr? (Park Könyvkiadó, 2019) című könyvéből

2 Richard Feynman (1918–1988) – Nobel-díjas amerikai elméleti fizikus, a 20. század egyik legnagyobb hatású elméje

3 Robert Oppenheimer (1904–1967) – elméleti fizikus, a los alamosi atombomba program vezetője

4 Bhagavad-gitá (11, 32) – A magasztos szózata – a védikus irodalom egyik alapműve

5 blaszfémia – istenkáromlás

6 Trinity (Szentháromság) – az első nukleáris fegyver tesztjének fedőneve

7 Manhattan Project – az első atomfegyver kifejlesztését célzó nemzetközi vállalkozás 1942–1945 között

8 agora – eredeti jelentése piactér, az ókori görög városok központi helye

9 Abraham Waksman (1888–1973) – Nobel-díjas orosz–amerikai mikrobiológus, biokémikus

Tartalomjegyzék

Prológus

1. Én vagyok a halál

Kalandra hívás

2. Az ezerarcú hős

3. Regno incompiuto

4. A doboz útnak indul

A hívás visszautasítása

5. Egy igazán titkos társaság

6. Kísért a múlt

7. Sforza bohóca

8. Hilda von Steinhart álma

9. Parsifal születése

A természetfeletti segítő

10. Találkozás Leonardóval

11. Tudom, hogy tudod, hogy tudom

12. Támad a fekete halál

13. Freud és a nők

Útrakelés

14. Astrocytoma

15. Bizony mondom néktek, ti közületek egy elárul engem

16. Das Ich und das Es77

A próbák sora

17. Az igazi pók

18. A vörös démon

19. A Borgiák Itáliája

20. Intermezzo

21. A Grál nyomában

22. A múlt azért van, hogy megváltoztassuk

23. A sötétség hercege

24. Egy alkimista boszorkánykonyhájában

Az új status quo

25. A kígyó saját farkába harap

26. A múlt, a jelen és a jövő találkozása

Epilógus

27. Csak egy edény

Főbb szereplők és kapcsolataik

Felhasznált irodalom

Jegyzetek

A kiadó könyveit megrendelheti
a www.gingkokiado.hu weboldalon

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0