A gézengúzok

meg az idegenforgalom

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

A gézengúzok

meg az idegenforgalom

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1982
Sajdik Ferenc rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1982
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9826651-6-0

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet,

amelyben az történik, hogy nem történik semmi, és ezért Berci szörnyű bosszúra készül

Hogyha Berci tudta volna, milyen napra ébredt, talán föl se kel az ágyból. Magára húzza a takarót, és délig durmol.

Szerencsére nem tudta.

Mégsem ébredt jókedvvel. Az utcán egy mentőautó szirénázott, az verte fel legédesebb álmából. Azt álmodta ugyanis, hogy feleségül kéri Etus nénit, az új matektanárnőt, aki félévkor jött az iskolához, de máris mindenki fülig szerelmes belé.

Az álombeli Etus néni lesütötte csodás seprűszempilláit, és enyhén elpirulva megkérdezte:

– Csak azt nem értem, miért nevez az osztályotok Etus néni helyett Etuskónak, röviden pedig csak Tuskónak?

– Lá-tod, ez a szere-lem! – dalolta ő válasz helyett, majd hozzátette: – Minek nevezzelek?

– Nevezz inkább Tercsinek… – suttogta elfúló hangon Etuskó néni, és váratlanul egy csomó szeplő nőtt az orrán.

Akkor vijjogott fel a mentőautó szirénája, és egy csapásra véget vetett a csodás átváltozásnak.

Berci felült az ágyban, és ásítozva vakarta a fejét. Mogorván bámult a semmibe. Csöppet sem vidította fel, hogy ragyogó, nyári napfény ömlik a szobába, és az ablak négyzetét rajzolja a szemközti falra, ahol anyu és apu fiatalkori képe függ szépen bekeretezve.

Máskor szívesen elnézte az éles szegélyű fénynyalábot, most azonban mit sem látott belőle, hacsak a csillogó porszemeket nem, amelyek mint parányi, titokzatos űrhajók, lassan libegve ereszkedtek alá a ruhásszekrény és a televízió közötti levegőóceánban.

Ha az a nyavalyás szirénázás nincs, Tercsi talán ismét visszaváltozott volna Etus nénivé.

Az ám, Tercsi!

Berci ijedten csapott a homlokára, és álmos szeme most már felpattant, akár a tavaszi rügy.

Hiszen Tercsinél a napló! De vajon megvan-e még? Nála a munkaterv is! Vajon megvan-e még? És nála a vérszerződés, ami Karcsi szerint nagy marhaság, mégsem volna jó, ha elveszne.

Egyáltalán nem volna jó, ha Karcsinak bármiben is igazat kéne adni.

Mostanában különösen.

„Ugyan, nem unjátok még? Folyton csak erről beszéltek! A végén pedig az egészből nem lesz semmi” – mondta nap nap után Karcsi, valahányszor a szünetben összedugták a fejüket a folyosón.

„Mi bajod van? Te is vállaltad a szövetséget.”

„Gézengúzok Nagy Szövetsége! Ne röhögtessetek! Csak mert a nyáron jól elmarháskodtunk, azért az egész egy nagy marhaság.”

„Marha nagy a szókincsed… – jegyezte meg Tercsi.

Karcsit elöntötte a méreg. Olyankor mindig csöngetésig veszekedtek, de másnap újrakezdték a tervezgetést. Tudni illik a Gézengúzok Nagy Szövetsége tavaly nyáron, a Városligeti-tó negyvencentis mélyén jött létre, amikor életmentést játszottak, de majdnem rájuk fordult a nehéz vascsónak. A szövetség később megerősödött, amikor Gizi nénit felköszöntötték házassági évfordulója alkalmából. Gizi néni könnyekre fakadt, kis gézengúzoknak nevezte őket, és egy tálka pralinéval kedveskedett nekik. Aznap volt ugyanis a válóperes tárgyalása.

A naplóban mindez le van írva.

A Gézengúzok Nagy Szövetsége erre a nyárra is elhatározott néhány hőstettel felérő baklövést. (Karcsi újabb szava a marhaság helyett.) A Napló „Munkaterv” oldala már egészen tele van írva tervekkel. Azaz csak volt. Mert fekete tollal történt a beírás, zölddel a kihúzás.

„Ez is marhaság!” „Nahát milyen marhaság!” „Az egész egy nagy marhaság!”

Ezt Karcsi jelentette ki, de megkapta a magáét. Meg bizony.

„Mondd, Karesz, cowboynak készülsz te, vagy mi a csudának, hogy folyton a marhákon jár az eszed?!”

Ezt ő kérdezte, és akkora sikere volt, hogy Tercsitől kapott egy puszit. Láttára Karcsi méregbe gurult, és az utolsó tervet mégsem húzta ki.

„A titokzatos látogató leleplezése még ér valamit. Abban benne vagyok” – mondta.

Helyes, itt az ideje tehát, hogy akcióba lépjenek. Már majdnem egy hete, hogy megkezdődött a nyári szünet, és még csak nem is találkoztak.

Berci kikászálódott az ágyból, és a telefonért nyúlt. Tárcsázott.

A vonal túlsó végén kétszer búgott Tercsinél a készülék. Aztán kattant egyet.

– Tátátátá… – harsogott ugyanabban a pillanatban, ami a világ minden telefonján azt jelzi, hogy a hívott fél mással beszél.

Berci legyintett, és kivonult a fürdőszobába. Nyári reggel volt, ő mégis meleg vízzel tusolt. Szülei ugyanis éppen kiküldetésben jártak. Édesanyját külföldre szólította a munkája, édesapja pedig egy vidéki építkezést ellenőrzött, nem volt hát, aki a hideg víz jótékony hatásáról prédikáljon.

Később beleverte orrát a tükörbe, ugyanis azt vizsgálgatta éppen, serked-e már a bajusza. Akkor csörrent a telefon.

Rohant a szobába. De mire felvette a kagylót, a másik meggondolhatta magát, mert üresen búgott a hallgató.

Sebaj. Lehet, hogy éppen Tercsi hívta volna?

Tárcsázzunk csak.

– Tátátátá… – hallatszott pillanatnyi szünet után odaátról.

– Mással beszél! – mérgelődött most már Berci. – Hát persze a lányok mindig mással beszélnek. Ki mással is beszélnének?

Nőttön-nőtt a rosszkedve. Ez a nyavalyás telefon… És Etuskó néni. Nahát, hogy miket nem álmodik az ember! Karcsi sem jelentkezett, Tercsi sem jelentkezett… Nahát, nahát! De most felhívja, és beolvas neki. Mert múlnak a napok, a nagy közös kalandokból pedig nem lesz semmi.

A mérgelődésnek újabb dühös tárcsázás lett a vége. A tárcsázásnak pedig:

– Tátátátá!

Így röhög egy telefon. Tercsi elmehetne Tibetbe imamalomnak. Hogy is lehet ilyen veszettül hosszú ideig diskurálni!

Hanem az ember hiába veszekszik egy telefonnal. Holt jószág. Annyi biztos, hogy Tercsi abbahagyhatná végre a társalgást. Füléhez nőtt az a telefon?

Ugyan kivel társaloghat ilyen sokáig? Talán Karcsival? Csakhogy Karcsiéknak nincs telefonjuk.

Ez a nap is jól kezdődik!

Hiába tervezgették egész télen, mit fognak majd csinálni, ha kitör a szünidő.

Berci megcsóválta a fejét, és nagy garral nekilátott a reggeli tennivalóknak. Szellőztetett, beágyazott, rendet rakott, majd kivonult a konyhába. Megivott egy pohár tejet, befalt hozzá egy kiflit, s a reggelivel a maga részéről készen is volt. Aztán elmosogatta a tegnapról maradt edényeket is. Gyors és gyakorlott mozdulatokkal csinált mindent. Hozzászokott, hogy gondoskodjék magáról, ha kiküldetésben járó szülei olykor napokra magára hagyták.

A tej maradékát (egy pohárral a literből) visszarakta a frizsiderbe a maradék néhány kiflit pedig a kenyértartó dobozba. Jó az még holnapra is.

Hol az a telefon?

Tárcsázás.

Búgás, kattanás, aztán:

– Tátátátá…

Berci elborult arccal bámult maga elé. Nem tudta, mit tegyen. A világ reménytelen, a jövő kilátástalan, a szünidő csapnivaló, és ő máris unatkozik.

Jobb lett volna, ha a nyári táborba jelentkezik!

– Tátátátá…

No persze.

Tercsinek füléhez nőtt az a telefon.

Elképzelte Tercsit, amint a füléhez szorított telefonnal órák hosszat diskurál. Közben a műanyag kagyló és fülének molekulái vagy inkább atomi részecskéi – hogyan, hogyan nem – összekapcsolódnak. Talán a beszélgetés olyan hevületű, talán Tercsi hangjának frekvenciája olyan magas… hehe… hogy egyszerre csak elérkezik a pillanat, amikor hiába tenné le a kagylót, az bizony egy életre hozzánőtt a füléhez…

– Berci belenézett a tükörbe. Ma még nem is fésülködött. Nem csoda, ha ilyen buta képzelgései támadnak. Előbb Etuskó néni… aztán a Tercsi füle…

Pedig megérdemelné. Bizisten megérdemelné.

– Tátátátá…

Az újabb tárcsázása sem hozott más eredményt. Tercsi telefonja pontosan félórája foglaltat jelez! Tercsi pontosan félórája diskurál valakivel.

Bizisten megérdemelné, hogy a telefon hozzánőjön a füléhez!

Ez a gondolat túl sokáig motoszkált Berci agyában. S akárcsak a nagy felfedezők, akik addig rágódnak egy kérdés megoldásán, amíg az a bizonyos „isteni szikra” ki nem pattan az agyukból, ő is váratlanul találta meg a méltó bosszú módját.

Nem nőtt a füléhez? Még nem? Hát majd én odanövesztem, a nemjóját!

Komor képe azonmód felvidult. Mert amire most készül, az nincs a Napló „Munkaterv” oldalán, de senki sem tagadhatja, hogy amolyan igazi gézengúz-akció.

S mint mindig, hogyha tudta, mit kell cselekednie, most is gyorsan cselekedett.

Először is kimegy az usziba. Azzal tölti a délelőttjét. Anyuék is megnyugszanak majd, hogy edzi magát, nem kuksol a négy fal között, és az uszi vize amúgy is hideg. Rendben!

Másodszor pedig… azazhogy még mielőtt az usziba menne, felugrik Tercsihez. Egészen váratlanul, hiszen telefonálni nem tudott, ugyebár. Tercsi otthon lesz és egyedül lesz, hiszen a szülők ilyenkor már régen dolgoznak.

„Szia!” – mondja majd Tercsi.

„Szia!” – mondja majd ő.

„Mi van?”

„Nulla a köbön.”

Valahogy így beszélgetnek egy darabig, tartalmasan és érdekesen, ahogy szoktak. Akkor aztán kér egy pohár vizet, Tercsi kimegy… Csakhogy nem megy. Azt feleli majd, ugorj ki a konyhába, aztán igyál… Helyes. Ő tehát kiszalad a konyhába, kinyitja a gázcsapot, hagyja is egy ideig, aztán elzárja. Visszaszalad, és rémülten jelenti: „Hallod-e, Tercsi, ömlik a gáz a konyhátokban!”

Ez jó, eddig nagyon jó!

Csakhogy Tercsiéknél nem gáz -, hanem villanytűzhely van a konyhában.

Berci egy pillanatig egy helyben topogott. Törte a fejét a jobb megoldáson.

Hát akkor kimegyek a vécébe. Vizet inni?

Na jó, ezt hagyjuk. Lesz, ahogy lesz. Fő, hogy Tercsit kis időre el kell távolítani a szobából.

Akkor aztán neki a telefonnak!

Hohohó és hehehe!

Igazi gézengúz-akció!

Azzal máris a tanulóasztalához lépett, és a fiókja mélyéről előhalászta maradék ragasztóját. A tubus már jócskán fel volt csavarva, de még maradt benne annyi, amennyi az effajta tréfákhoz kell.

– Megállj, Tercsi, adok én neked tátátát!

Felszegett fejjel, büszkén vonult ki a lakásból. Az ajtót persze gondosan bezárta maga után. A folyosó végén nagy karosszékében már ott ült Pityóka bácsi, és leste a lakókat. Amióta öreg volt és beteg, más mulatsága amúgy sem akadt.

– Pityóka bácsi, megyek az usziba!

– Még hogy uszi! Jó dolgod van, te gézengúz!

– Ha a postás jönne… a levelet…

– Jó, jó.

Berci leviharzott a lépcsőn. Elégedett volt önmagával. Alig félóra kell majd, hogy olyasmi történjen, ami már érdemes a naplóban való megörökítésre. A nap gyöngén kezdődött, de talán még lehet segíteni a dolgon.

Ez a ragasztó!

Höhöhö! Ez nagy ötlet!

Pityóka bácsi szeretettel mosolygott utána. Nem tudta, hogy Berci milyen napra ébredt.

Berci vidoran vigyorgott a nagyvilágba.

Ő sem tudta még, hogy milyen napra ébredt.

Így szokott ez lenni.

Második fejezet,

amelyben már történik valami, de nem az, amire Berci készült, és ezért enyhén rázza a hideg

Mire Berci a kapun kilépett, még jobban megvidámodott. Folyton azon képzelgett, hogyan fog Tercsihez becsöngetni. Szia, szia, na mi van, hát mi vóna, hát a nulla, miféle nulla, hát a nulla a köbön…

Aztán Tercsi:

„Jaj, hát hívtál? Andreával dumcsiztunk.”

„Jössz usziba?”

Ezt majd ő kérdezi, de máris tudja a választ. Tercsi nem tart vele az usziba, mert utálja a vizet. Úszni sem tud állítólag, és már előre retteg, be ne üssön a suliba a kötelező úszásoktatás.

Heherészik, és fogalma sem lesz, micsoda merénylet készül ellene.

Ő pedig, ahogy a kagylót bekente, azonmód elbúcsúzik majd. Az a fontos, hogy Teri gyanút ne fogjon.

A lépcsőházból vissza lehetne szólni: „Hallod-e, Tercsi, aztán füledhez ne nőjön az a telefon!”

Azzal iszkiri, ki az usziba!

– Hihi! Min röhögsz? – hallott egy hangot. Ahogy körülnézett, látta, hogy a felnőttek is mosolyognak rá. Előtte egy pisze kis kölyök mutogatta foghíjas száját.

Mivelhogy már percek óta magában nevetgélt.

– Eszembe jutott egy vicc – felelte a kiskölyöknek.

– Mondd el.

– Ismered a varjúviccet?

– Nem.

– Káár…

Ez volt a varjúvicc. Ismeri minden iskolás. A kiskölyök nem ismerte, nagyot nevetett rajta, csöppet sem bánkódott, hogy beugratták!

Berci belenyúlt a zsebébe, hogy megbizonyosodjék, ott van-e még a nagy tréfa kelléke, a fél tubus ragasztó.

Ráérősen bandukolt a Rákóczi úton, amely, mint tudjuk, Budapest egyik legnagyobb forgalmú sugárútja. Hiszen aki csak megfordul a fővárosban, az mind végigmegy rajta legalább egyszer. Hát még akik a végén sárgálló Keleti pályaudvarra érkeznek vonaton! Azok aztán szinte csakis ezt az utat választják. Mennek, bandukolnak, bámészkodnak. Üzlet üzlet hátán.

És nyugati végében, ahol már majdnem a Dunát érinti, ott a nagy ígéret: a Belváros. Mert hogyha valaki a Rákóczi úton nem talált kedvérevalót, hát az a Belvárosban, közelebbről a Váci utcában biztosan megvásárolhatja.

Süvöltöttek az autók, csikorogtak a fékek. A Rákóczi út és a Nagykörút kereszteződésében már tolongott a tömeg, amely itt a föld alá bújik. Ha valaki nem tudná, hát jegyezze meg, aluljárón kell átjutni a túlsó oldalra, és ne merje senki sem megkockáztatni, hogy a száguldó autók között támolyog…

Ez itt a nagy Csemege Áruház.

Pestiesen szólva, az „éjjel-nappali” közért. (Berci mamája még emlékezett rá, hogy kislány korában ez a nagy élelmiszeráruház éjjel-nappal nyitva tartott. Később meggondolták a dolgot, a név azonban rajta maradt.) Az éjjel-nappali (noha csak nappal tart nyitva) Budapest legnagyobb élelmiszercsarnoka.

Bercit elragadta a tömeg. Lefelé sodorta a lépcsőn. Amott, az aluljáró végében üvegajtók. Ott van a budapesti metró bejárata. A metró harminc méter mélyen suhan a föld alatt. Áthalad a Duna medre alatt is…

Ahogy az ember ismét a felszínre jut, szemébe ötlik a Corvin. Nagy, ablaktalan ház, Budapest egyik legrégibb és legöregebb áruháza.

A Corvin mellett furcsán kilóg a sorból, megszűkíti az utat egy hatalmas, komor épület. Történelmi emlék immár. A Rókus-kórház. Budapest legrégebbi, nagy közkórháza, egyik sarkán szép, barokk kápolnával, amely arról nevezetes, hogy falában emléktábla hirdeti, milyen magasságig mosták a Duna hullámai az 1838-as nagy árvíz alkalmával.

Bercit körülvette a reggeli mozgás és zsivaj, Nyitottak a boltok, kirakodtak a gyümölcsárusok, zúgtak, pöfögtek és csikorogtak a nagy kék autóbuszok.

Az egyik ilyen kék óriás megállt a híres Gombakút közelében. Csak úgy dőlt belőle a teméntelen utas. Nagy csoport hátizsákos fiatal szállt le ugyanis: fiúk, lányok vegyesen, és nevetve magyarázgattak egymásnak.

A sok legyintésből, fejforgatásból ki lehetett venni, rossz járatra szálltak, alighanem eltévedtek. Elő hát a térképet. Merre van a merre…?

– Fiacskám – szólította meg Bercit egy idősebb férfi, akit a fiatalok körülfogtak –, magam sem vagyok ismerős Budapesten. Hogyan jutnak el ezek a gyerekek a Déli pályaudvarhoz?

Berci odalépett a zajongó, nevetgélő társasághoz, megmutatta a térképen, hol is vannak éppen, és hogy hol van a Déli pályaudvar. Szavai nyomán mókás hüledezés és rémüldözés támadt. A lányok egy magas, szőke fiú vállát veregették. Úgy látszik, az volt eddig a nagyokos, az vezette őket idáig.

– Tessék nekik megmondani, bújjanak itt a föld alá, a metró majd a Duna alatt elszállítja őket a Déli pályaudvarra. Öt perc alatt ott lesznek.

Bercitől egy röpke hurrával köszöntek el a fiatalok, ő meg kihúzta magát, s büszkén nézett körül. Végtére is nem kis dolog tanácsot adni egy csapat világjáró egyetemistának! Ám alighogy megfordult, reszketeg néni állta el az útját:

– Jaj, fiacskám, ha már ilyen okos, kedves gyerek vagy, mondd meg nekem, hol találom Karpelnét, a szemfelszedőt. Már hajnal óta keresem, de mindig más utcába küldenek.

– Hát melyik utcában lakik a néni?

– Én, fiam, Kőbányán lakom, de azt mondták, Karpelné…

– A Karpelné melyik utcában lakik?

A nénike a fejét ingatta, a vállát vonogatta.

– Azt bizony nem tudom, fiacskám. Mert elvesztettem a cédulát. De azt mondták, errefelé…

Szemfelszedés dolgában Berci már nem tudott pontos választ adni. Szerencsére összeszaladt néhány háziasszony, azok legalább három címet mondtak a néninek, az egyik még bele is karolt, hogy majd elvezeti egy nagyon jó szemfelszedőhöz.

– Jaj, asszonyság, de mit fog szólni Karpelné, ha nem hozzá megyek…

A további fejleményeket Karpelné-ügyben Berci már nem várta meg. Újabb dolga akadt, ezúttal igazán lovagias feladat. A forgalom nagy zajában és kavargásában, miközben újabb mentőautó vijjogott a járművek között, egy vidám, csillogó szemű nagylányon akadt meg a szeme. A nagylánynak magas, narancsvörös, úgynevezett alpinista hátizsákja volt. Pontosan olyan, amilyenről Berci karácsonyok előtt álmodozott, de eddig hiába. Az alpinista hátizsák alaposan meg volt tömve, de nem sátorral, sem tábori hóbelevanccal, hanem jóféle magyar konzervvel és szalámival.

A szalámi éppen kifelé csúszott. Berci odaugrott, elkapta, mielőtt még az aszfaltra esett volna.

– Pardon – mondta, mert úgy érezte, ez az egyetlen szó, amelyet minden európai nyelven megértenek.

A nagylány bájosan mosolygott, hálás tekintettel nyugtázta a szívességet. Egy mozdulattal legurította hátáról a zsákot (amely nem dőlt ám se jobbra, se balra, hanem katonásan megállt a fémvázán), és szapora hálálkodások közben (fene se érti, meg kéne tanulni már valamilyen nyelven!) visszagyömöszölte a szalámit.

Berci továbbment volna, de a nagylány megfogta a karját, és mókásan könyörgő képet vágva, egy Budapest-térképet nyomott az orra alá.

– Hm? – Azzal előbb saját magára, majd körbemutatott.

Berci zseniális gyorsasággal rájött, hogy mi a kérdés.

– Itt vagyunk – felelte, azzal rábökött a térképen a Nagykörút és a Rákóczi út keresztezésére. Oda, ahová ez volt felírva: Blaha Lujza tér.

– Ühüm – bólogatott most a nagylány. Finom ujja végigszaladt a térképen, és a Halászbástyán állapodott meg.

– Ó, hát az egyszerű! Szállj föl egy buszra, vagy mehetsz gyalog is. Ha az Erzsébet-hídig eljutottál, itt van ni, onnan már látni fogod.

A nagylány csuda boldog lett. Szép szemével nagyokat pislogott, mint aki köszönetet mond. Mondott is, csak hát Berci abból egy szót sem értett.

– Igen, igen, arra, csak egyenesen.

Segített fölkapni a hátizsákot. Azaz csak segített volna, lévén az olyan súlyos, mint amit ólommal raktak tele.

– Hű! – nyögte. De a nagylánynak nem is kellett a segítség. Hoppá, egy mozdulat, s máris hátán tornyosodott a narancsvörös csodazsák.

Búcsúzóul megsimogatta Berci arcát, amitől hősünk úgy elpirult, hogy… szóval olyan lett, akár a hátizsák.

A nagylány ujján jegygyűrűt vett észre. A simogatás és a jegygyűrű, e kettő elárulta, hogy nem nagylánynak, hanem egy szép fiatalasszonynak segített az imént.

– Csókolom! – nyögte üdvözült képpel.

A narancsvörös hátizsák vidám imbolygással tűnt el a Rákóczi út forgatagában.

Berci befordult egy mellékutcába. Onnan az ötödik házban laknak Tercsiék.

Amíg odaért, azon morfondírozott, hogy nem is rossz dolog az idegenvezetés. Hát még ha az ember nyelveket is tudna! Állítólag csak az első öt nyelv megtanulása nehéz, a többi már megy, mint a karikacsapás.

Berci az oroszjegyére gondolt meg a külön angolórákra… a nyári meleg ellenére végigfutott hátán a hideg.

Felnézett a kopott, öreg házra. Karcsiék az ötödik emeleten laknak, Tercsiék a harmadikon.

Hideg szemétszaggal fogadta a sötét kapualj. Ismerte jól ezt a szagot. Az ő házukban is a kapu alatt tárolják a szemétgyűjtő kukákat, és persze mindig nyitva felejtik a tetejét.

Tercsiék háza arról is nevezetes, hogy az udvarában örökösen hagymás pörkölt szaga terjeng, noha se közel, se távol nincs se vendéglő, se étterem.

Megtorpant. A kutyafáját! Ma elfelejtette megnézni, vajon szokott helyén áll-e a „titokzatos látogató”. A Gézengúzok munkatervének egyetlen megmaradt pontja ugyanis a titokzatos látogató felderítése.

Persze azt sem volna utolsó kinyomozni, ki az, aki éjjel-nappal hagymás pörköltet főz ebben a házban.

Felnevetett. Megtapogatta zsebében a fél tubus ragasztót, és nekivágott a kopott lépcsőháznak. Kettesével rohant fölfelé, mert elhatározta, Karcsit is beavatja a nagy tréfába. Ráfér szegény kölyökre egy kis vidámság. Amióta az édesapja hirtelen meghalt, a mamája nagyon beteg. Többet van kórházban, mint odahaza.

Karcsi egészen egyedül neveli saját magát.

Az ötödik emeleten azonban zárva találta a Bertalan-lakást. Hiába csöngetett, senki sem nyitott ajtót. Kissé elszontyolodva baktatott hát vissza a harmadikra. A hagymás pörkölt szaga közben egyre erősebb lett. Jó volna hozzá egy kis savanyúság…

Harmadik emelet: Szekeres Béla.

Ez Tercsiék lakása.

Megnyomta a csengőt.

(Megállj, Tercsi, adok én neked tátátát!)

Azt várta, hogy Tercsi nyit majd ajtót és rávigyorog. Helyette azonban Karcsi szomorú-szigorú képe jelent meg a kis ablakban.

– Szia!

– Szia.

– Mi van?

– Te vagy? Karcsi szomorú képe egyszerre csak felderült. A szemöldöke felszaladt a homlokára, a szája pedig füléig szaladt. Szaladt az egész arca.

– Azt hiszem, én.

– Ne hülyéskedj.

– Még hogy én? Talán te!

– Óriási újság van! Hallod?

– Mi történt?

– Gyere be, ne állj ott, mint egy faszent!

Berciben felment a pumpa, mint mindig, ha Karcsi kioktatásait hallgatta.

– Mélyen tisztelt Bertalan Károly úr – kezdte sziszegve. – Felhívása érzékenyen érint. Valóban. Ha már becsöngettem, be is mehetnék. Szerény paraszti ésszel ezt fel nem értem, amíg ön rá nem ébresztett a csodás lehetőségre…

Karcsi izgatott képe elsötétült.

– Miről gagyarázol? Becsavarodtál?

– Ide figyelj, Karesz! Légy szíves, nyiss ajtót Csukott ajtón keresztül még sosem sikerült bemennem.

Vihogás. Nyihogás. Nyílt az ajtó.

Berci kiötlötte közben, hogy majd Karcsi csalogatja ki a szobából azt a távbeszélő Tercsit, amíg ő bekeni ragasztóval a telefonkagylót.

(Pardon, egy pillanatra! Lehet ám, hogy estig nem derül ki a turpisság. És akkor Tercsi mamája telefonálván, haja-füle odaragad a készülékhez. Az bizony nagy botrány lesz, höhöhö! Szerencsére Tercsi papája jó humorú ember.)

– Gyere már… te!

– Beszélj!

– Gyere, nézd meg, mit csinál ez a lüke lány!

– Tercsi?

– Tudsz még egy másik lüke lányt?

Most már mindketten szörnyen izgatottak voltak. Berci el sem tudta képzelni, mi történhetett. Hiába is kérdezte, választ nem kapott. Így hát remegő kézzel nyomta meg a szobaajtó kilincsét.

Olyan látvány tárult a szeme elé, amire valóban nem számított.

A telefonasztal mellett, a nagy fotelban egy kisgyerek ült. Nem is kisgyerek, baba még!

Egy gyönyörűséges, mosolygós, gombszemű, pufók képű, aranyos kisbaba!

Észre sem vette a belépőket, mert nagy munkában volt. Túláradó gyönyörűséggel csavargatta Tercsi gyermekkori játékmacijának a lábát.

– Mölölö… blu… cöpp… cöpp – mondta. Csücsöri kis szája szélén a nyál is csorgott a nagy igyekezettől.

Tercsi a fotel előtt térdelt, és anyáskodó szeretettel karolta át a kicsit.

Nézte, nézte, hogyan játszik, de vigyázott is, nehogy egy hirtelen mozdulattal lebukfencezzék a helyéről. Kisbabánál sosem lehet tudni, mikor dob magán egyet.

Berci megkövülten bámult.

– Na, mit szólsz? – hallotta Karcsi suttogását.

Tercsi most egy pillanatra feléje fordult.

– Szia! Nézd, milyen aranyos! Hát nem aranyos?

Berci biccentett.

– Aranyos – motyogta – Izé… egy igazi baba.

Hallgattak. Nézték az igazi babát. Jó elnézni egy ilyen kis maszatot.

– Vendégetek jött? – kérdezte végül rekedt hangon.

– Nem.

– A rokonod?

– Á, dehogy…

– Rád bízták a szomszédok?

– Nem.

– Hát akkor honnan a csudából van itt ez a gyerek?

Tercsi ráemelte nagy, fekete szemét, és a világ legtermészetesebb hangján válaszolt:

– Loptam.

Harmadik fejezet,

amelyben Tercsi elmeséli, hogy mi történt, majd elhangzik a szónoki kérdés: most aztán mit tegyünk?

– Na, mit mondtam, na, mit mondtam! – rebegte Karcsi.

– Megáll az ész! – hüledezett Berci, és valóban úgy érezte, hogy nincs értelmes szó, ami eszébe jutna.

Odakint ragyogott a nyári napfény, de Tercsiék szobájába ebből csak annyi jutott, amennyit a szemközti tűzfal tükrözött. Világos volt persze, de csöppet sem olyan barátságos, mint otthon.

Miért jutott ez Berci eszébe ebben a pillanatban? Maga sem tudta. Az ember néha olyankor mélázik el apró-cseprő dolgokon, amikor éppen másra kellene figyelnie.

Tercsi mosolygott. Anyáskodó, lelkendező szeretettel figyelte a baba minden mozdulatát. Homlokát olykor a kicsi homlokához nyomta kedveskedő, gügyögő szavakkal. Aztán megpuszilta a fülét. Ujjával pedig meg-megsimogatta, megérintgette a baba kezét, mintha csak meg akarna bizonyosodni felőle, hogy amit lát, az eleven emberke.

– Megáll az ész! – ismételte Berci elfúló hangon.

És már észre sem vették, mindhárman ott guggoltak a baba előtt. Bámulták, mint akik csodát látnak. Pedig nem volt benne semmi csodálatos: egészséges, bájos és nagyon nyugodt kisbaba játszott előttük. Ha felkapta a fejét, és végignézett rajtuk, látszott a derűs mosolygásán, hogy csuda jól érzi magát.

– Milyen kedves, édes…

– Aha…

– Lopta… – sziszegte Karcsi, és komoran nézte, hogyan recseg-ropog a játékmaci lába.

Lopás. Ez nagyon csúnya szó. Megalázó szó. A gézengúzok rövid, ám eseménydús történetében eddig soha elő nem fordult. De hát tudjuk, a másik, a mai történelemből, hogy a lopás mindig is komoly bűn volt. Már a Biblia is megemlíti. Ne lopj! – így szól a tízparancsolat egyik utasítása. Hiszen aki lop, nemcsak embertársát, hanem önmagát is megalázza. Lopni akkor is bűn, ha csak játékból vagy hősködésből teszi az ember.

És mi a bűn?

Bűn minden rosszakaratú, gonosz cselekedet az egyén vagy a társadalom ellen.

Na jó… – gondolta Berci – azok a régi népek nem magyarázgatták egymásnak ilyen körülményesen, hogy mi a bűn, és mit miért nem szabad cselekedni. Régen kevés szóból is értettek.

Loptál? Nyissz-nyassz, levágták a kezedet. Megjegyezted egy életre.

Akaratlanul is Tercsi kezére esett a pillantása. Az a kezecske szép volt, finom, ámbár kissé maszatos.

Megborzongott. Nem a maszattól, hanem attól a gondolattól, hogy ezt a szép kis kezet abban a régi időben bizony levágták volna.

– Lopta… – vartyogott Karcsi egyre komorabban.

– Egy kisbabát…

– Azt.

– Nem is olyan kicsi már… – rajongott a kislány. – Nézzétek! Már ül.

– Mi az, hogy ül?

– Talán már totyog is!

– Mi az, hogy totyog is?

– Áh… ti, férfiak…

– Beszélj végre normálisan! – csattant fel Berci. – Mi az, hogy totyog, és mi az, hogy loptam? Hogy lehet egy kisgyereket ellopni?

– Ne ordíts! Megijeszted.

A baba egy pillanatra valóban riadt pofit vágott. Szélesen mosolyogtak tehát, csak hogy megnyugtassák. Aztán mindketten megragadták Tercsi karját.

– Beszélj! – sziszegték.

Karcsi még hozzátette:

– Mondtam, hogy lüke! A lányok mind lükék!

A továbbiakból azonban kiderült, hogy a lányok mégsem olyan lükék, ahogyan Karcsi elképzeli. Mert először is – Tercsi olyan szenvedő arcot vágott, amilyet csak Jeanne d’Arc vághatott a bírái előtt.

– Jót akartam – vonogatta a vállát.

– Ó, persze…

– A többi pedig… úgy jött.

– Mi a neve?

– Még nem is tud beszélni.

Ebben a pillanatban váratlan ám jelentős fordulat történt. A kisbaba egy ügyes és határozott mozdulattal kiszakította a játékmaci jobb lábát, és győzelme tudatában széles mozdulattal lehajította a padlóra. Szörnyen örült a sikerének. Gurgulázva nevetett.

– Blölölö… mlálálá… – mondta, és kacsintott hozzá. Vajon értik-e?

– Aha – ismételte Berci.

– Az egész úgy történt – Tercsi szaggatottan és olykor félszavakkal adta elő a történetet, mert közben a babával kellett foglalkoznia –, úgy történt, hogy anyuék meghagyták, vegyem meg a tejet, a vajat és a kenyeret. Lementem hát a sarki boltba, mert szeretek minél hamarabb túllenni az ilyesmin. Aztán éppen, amikor kiléptem az üvegajtón, egy taxi felszaladt a járdára. Hú, de megijedtem! Akkora fékcsikorgás hallatszott, majd belesüketültem, aztán meg recsegés-ropogás meg a nagy csörömpölés, mert még a kirakatüveget is betörte.

– Láttam azt a taxit. Még mindig nézegetik.

– Durrdefekt – állapította meg Karcsi, aki motorizációs ügyekben jártasnak tartotta magát.

– Fél méterre sem volt tőlem. Igazán csak egy lépés választott el attól, hogy engem üssön el, és nem a nénit…

Tercsi itt hirtelen elhallgatott. Ujját a szájára tette, tapintatot és hallgatást kérve. Jelentőségteljesen pillantott a babára… Ebből aztán megtudhatták, hogy a baleset áldozata a kisbaba édesanyja.

– Úgy elütötte szegényt, hogy csak elvágódott, aztán nem is mozdult többé. Nem volt véres sehol, hanem csak halottsápadt és egészen mozdulatlan. De igazán. Azt hittem, rosszul leszek a rémülettől. Talán fel is sikítottam. Közben a taxis kiugrott a kocsiból, és élesztgetni kezdte volna a nénit, de többen rákiabáltak, ne nyúljon hozzá, nem ért hozzá, hívja inkább a mentőket. És rögtön akkora tömeg lett, hogy úgy kellett ordítani velük, az istenért, menjenek kissé távolabb, még utóbb agyontapossák a szegény asszonyt… Ezt mondták. Tudjátok, a pestiek már ilyenek. Ha valahol baleset történik, összeszaladnak, mint az eszelős tyúkok.

Tercsi hadart. Nem tudni, honnan vette ezt az „eszelős tyúkok” jelzőt, de találó volt annyi szent. Különben egy szuszra akarta volna végigmondani amit akart, de hát olykor levegőt is kell venni.

– Az volt a legszörnyűbb, hogy senki sem vette észre a kisbabáját. Tolongtak, lökdösődtek, majdnem felborították a kocsiját. Nem akadt senki, aki odébb tolja. És szegényke semmit sem értett az egészből. Csuda nyugodt baba lehet, mert nem is sírt, csak legörbült a pici szája. Ott feküdt a mamája a földön. Ő meg azt hitte talán, hogy csak alszik. A hideg szaladgál a hátamon, ha rágondolok, milyen keserves arcot vágott. És hát mit csinált volna szegényke? Majdnem fellökték. Az a sok buta, kíváncsi ember csak tolongott, tolongott, és ha el nem kapom, hát felborul a kis kocsi, ő meg belefordul az üvegcserepekbe… Akkor aztán jöttek a mentők, és jött a rendőrség óriási szirénázással. Egyesek azt mondták, hogy már csak percei vannak hátra a néninek, mert koponyatörés meg belső zúzódás és ilyesmi. Én meg azt se tudtam, mit csinálok, egyszerre csak elkezdtem tolni a kocsikát, mert arra gondoltam, ne lássa szegényke, amikor a mamája meghal…

Tercsinek elcsuklott a hangja. Nagy könnycseppek potyogtak a szeméből.

Karcsinak is elvörösödött a szeme. Nagyokat nyelt, hogy a sírását visszatartsa.

– Szólni akartam a rendőrnek vagy a mentőknek – suttogta Tercsi –, de annyira el voltak foglalva, és annyira dühösek voltak a sok buta emberre, akik nem értettek a szóból, és egyre ott tolongtak a sebesült fölött, úgyhogy nem mertem szólni. Inkább hazahoztam. Most itt van.

Röpke csönd támadt.

– Hát itt – bólintott Berci komoran.

Eszébe jutott, hogy íme, itt vannak ők is, a Gézengúzok Nagy Szövetségének tagjai: Tercsi, Karcsi, Berci.

Főhet a fejük, hogy mit csináljanak.

– Mlölölö-mlálálá – énekelt a baba szent és ártatlan boldogságában.

Még mindig nem vett tudomást semmiről. Még mindig csak a játékmaci kötötte le minden figyelmét.

Úgy döntött, hogy a másik lábát is kicsavarja.

– Picikém, picikém. Jaj de ügyes vagy, picikém – nyögdécselte Tercsi, és közben így kesergett: – Szegény maci. Hogy vigyáztam rá mindig. Anyuék azt mondták, ez volt az első játékom.

– Megőrülök! – csattant fel Berci. – Lüke lány. A maci neki a legfontosabb. Hívd föl a szüleidet, és mondj el nekik mindent. Egy kisgyereket nem szabad csak úgy hazahozni, mint egy kóbor kutyát.

– Igaza van – hagyta rá Karcsi.

– De nem tudom felhívni őket… – keserveskedett Tercsi.

– Anyuék új székházba költöztek, ott még nincs is telefon. Apu pedig lenn van egy tiszai építkezésen.

– Az én szüleim is kiküldetésben járnak – csóválta a fejét Berci.

– A mamámat ma reggel bevitték a kórházba – sóhajtott Karcsi. – A papám pedig… tudjátok.

Így hát egyedül voltak. Egészen egyedül. Csakis egymásra számíthattak.

A Gézengúzok Nagy Szövetségének tagjai.

– Szomszédok?

– Isten ments! Amúgy sincsenek itthon, de jobb is.

– Hajaj, most aztán mit tegyünk?!

Egyelőre nem tettek mást, mint hallgattak egy sort, és bámulták a kicsi babát. A baba sehogy sem boldogult a játékmaci másik lábával. Csavargatta, rángatta, majd egy hirtelen mozdulattal levágta az egészet a padlóra. Akkor aztán szájába kapta a hüvelykujját. Szopizva nézte a szőnyegen fekvő macit, miközben gondterhelten ráncolta a homlokát.

– Egész nap mégse tárolhatod.

Tercsi megadóan bólintott.

– Mégis a mentőknek kellett volna szólni. Hogy lehettél olyan mafla? A kórházban magához tér a néni, és keresi a gyerekét…

Ennek a gondolatára egészen megrémültek. Egymás szavába vágva sorolták fel a teendőket, de sehogy sem tudták eldönteni, melyik előbbre való, és egyáltalán hogyan is fogjanak a dologhoz.

– Meg kell keresni a mamáját.

– Ezt már mondtad.

– A mentőknek kellett volna szólni.

– Ezt is mondtad.

– A címe kellene… haza is vihetnénk. Aztán majd az apja gondoskodik róla.

– De ki tudja a címét?

– Azt is a mentők.

– Azoknak kellett volna szólni.

– Már ötödször mondod.

– Tercsi! Lehet, hogy a nénit ismerik a boltban! S talán tudják a címét is. Szaladj le, és kérdezd meg!

Ez óriási ötlet volt. Kiderült, hogy Karcsi nem csak háborogni tud, hanem gondolkozni is.

Tercsi azonban váratlanul kétségbeesett képet vágott.

– Nem merek visszamenni oda.

– Ne butáskodj.

– Na jó, megyek. Vigyázzatok a kicsire.

A két fiú ránézett a babára, az meg őrájuk. Hűha! Minek is tagadjuk, jelentős, illetve sokat jelentő pillantások voltak…

– Tudod mit, inkább mi megyünk.

– Jobb is. Én vele maradok. Az mégiscsak nőnek való feladat.

Egyetlen gúnyos megjegyzésük sem volt az áldozatos, ám kissé öntelt kijelentésre. Már indultak volna, amikor újabb váratlan esemény következett. A baba ugyanis hangos cuppantással kirántotta hüvelykujját a szájából, és kimondta a világ egyetlen igazán nemzetközi szavát:

– Ma-ma…

Tercsi visszatérdelt eléje, és széles mosolygással nyugtatgatta:

– A mama… hát persze, kicsikém. A mama jó helyen van. Meglátod, mindjárt elviszünk hozzá. De jó is lesz! Beleteszünk a kocsikádba… aztán sétálunk, sétálunk… kuci-kuci… amíg csak meg nem találjuk a kisbaba mamikáját. Az lesz aztán a csoda… de jó is lesz…