A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anna Todd: After We Collided

Gallery Books, a Division of Simon and Schuster, Inc., 2014

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Szerkesztette: Orosz Klaudia

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2014 by Anna Todd

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2015

Borítóterv © Szabó Vince | Malum Stúdió, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-148-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Végtelen szeretettel és hálával gondolok minden egyes személyre, aki ezt olvassa.

Előhang Hardin

Nem érzem a jéghideg betont a térdem alatt, és azzal sem törődöm, hogy a hó lassan belepi a hajamat. Minden más érzést elnyom a mellkasomba hasító borzalmas fájdalom. Mintha kitéptek volna egy darabot belőlem. Kétségbeesetten térdelek a parkolóban, és nézem, ahogy Zed elhajt Tessával.

Erre nem számítottam. A legvadabb álmomban sem gondoltam volna, hogy egyszer én is megtapasztalom ezt a kínt, csak a kifejezést ismertem. A veszteség fájdalma. Eddig senkit és semmit sem tartottam olyan értékesnek, hogy ragaszkodjak hozzá. Nem éreztem szükségét annak, hogy valaki csak az enyém legyen. Nem hittem volna, hogy ilyen pánik fog el, ha arra gondolok, hogy elveszítem őt. Minden másképpen alakult, mint ahogyan terveztem. Pedig olyan könnyűnek és egyszerűnek tűnt az egész. Lefekszem vele, felmarkolom a pénzt, a szemébe nevetek Zednek, és ennyi. Tiszta sor. Aztán mégsem így történt. Valahogy egyre közelebb került hozzám a szőke hajú lány, aki idegesítően hosszú szoknyát hord, állandóan emlékeztetőket állít be magának és listákat ír a teendőiről. Szépen lassan belezúgtam. Eleinte észre sem vettem. Csak akkor jöttem rá, mennyire szeretem, amikor a mosdóba hánytam, miután a szerencsétlen barátaimnak megmutattam az ellopott szüzessége bizonyítékát.

Rettenetesen éreztem magam… Mégsem álltam le.

Megnyertem a fogadást, de elveszítettem az egyetlen személyt, aki boldoggá tette a nyomorult életemet. És vele együtt elveszítettem a maradékát is annak a jóságnak, amit ő látott bennem. A hó lassan eláztatja a ruhámat, mert még mindig nem tudok felállni a csapás után. Szeretném az apámat hibáztatni, amiért rám örökítette a természetét. Vagy az anyámat, aki ilyen sokáig mellette maradt, és ezért lettem ilyen elcseszett gyerek. Vagy Tessát, amiért szóba állt velem. Olyan jó lenne valaki mást okolni mindenért.

De csak én tehetek arról, ami történt. Ezt én csináltam. Tönkretettem Tessát, és vele együtt mindent, ami a miénk volt.

De akármibe is kerül, mindent el fogok követni, hogy helyrehozzam a hibámat.

Hová megy most? Mi van, ha úgy eltűnik, hogy soha többé nem találom meg?

Első fejezet Tessa

– Tehát egy hónapnál tovább tartott – állapítom meg zokogva, miután Zed befejezi a történetét. Most már ismerem a fogadás minden részletét. Hányingerem van, és lehunyom a szemem, hogy egy kicsit jobban érezzem magam.

– Igen. Állandóan újabb kifogásokkal állt elő, több időt kért, és csökkentette a nyereménye összegét. Furcsa volt. Azt hittük, hogy azért viselkedik így, mert minden áron győzni akar, vagy be szeretne valamit bizonyítani magának. De most már értem. – Zed egy pillanatra elhallgat, és az arcomat fürkészi. – Állandóan erről beszélt. Amikor elhívtalak a moziba, teljesen kiborult. Miután hazavitt téged, nekem ugrott, és rám förmedt, hogy tartsam magam távol tőled. De én csak kinevettem, mert azt hittem, részeg.

– És mesélt nektek… A patakról? Meg a… többiről? – Visszatartott lélegzettel várom a választ, de Zed szánakozó pillantása mindent elárul. – Istenem… – A tenyerembe temetem az arcomat.

– Mindent elmesélt nekünk… Mindent… – teszi hozzá halk, együtt érző hangon.

Nem szólalok meg, és kikapcsolom a telefonomat. Amióta elhagytam a bárt, folyamatosan rezeg. Hardinnak nincs joga hívogatnia.

– Hol van az új kollégiumod? – érdeklődik Zed, és csak most veszem észre, hogy a kampuszhoz értünk.

– Nem kollégiumban lakom. Hardin és én… – Alig tudom befejezni a mondatot. – Körülbelül egy hete sikerült rávennie, hogy közösen béreljünk egy lakást.

– Ez nem lehet igaz! – kiált fel Zed döbbent arccal.

– De igen. Ez egyszerűen… annyira… – Össze-vissza hebegek, mert nem találok szavakat Hardin kegyetlenségére.

– Nem tudtam, hogy ilyen messzire ment. Azt hittem, hogy miután láttuk a… tudod, a bizonyítékot, megint olyan lesz, mint régen, és minden este más lánnyal szórakozik. De aztán eltűnt. Szinte alig találkoztunk, kivéve, amikor felbukkant a kikötőben, és rá akarta beszélni Jace-t, hogy hallgasson a fogadásról. Egy halom pénz ígért neki, ha tartja a száját.

– Pénzt? – Hardin ennél mélyebbre már nem süllyedhet. Minden újabb részlet megismerése után szűkebbnek érzem Zed kocsiját, és alig kapok levegőt.

– Igen. Jace persze kinevette, és nem fogadta el, de megígérte, hogy hallgatni fog.

– De te nem? – kérdezem, mert eszembe jut Hardin sebes ökle, és Zed véraláfutásos arca.

– Nem egészen… Kijelentettem, hogy ha hamarosan nem meséli el neked, akkor én fogom. Persze ez nem tetszett neki – teszi hozzá Zed, és megtapogatja az arcát. – Ha ettől jobban érzed magad, akkor elárulom, hogy szerintem fontos vagy neki.

– Ez nem igaz. De ha így is van, már nem számít – jelentem ki, és az ablaknak támasztom a fejemet.

Minden csókról, minden érintésről beszámolt a barátainak. Mindent megosztott velük. Az együtt töltött meghitt pillanataink sem az enyémek többé, azokat is elveszítettem.

– Nincs kedved feljönni hozzám? Nem tolakodásból mondom, ne értsd félre. Csak elalhatsz a heverőn, amíg… amíg kitalálod, mit fogsz csinálni – javasolja.

– Nem. De köszönöm szépen. Használhatom a mobilodat? Fel kell hívnom Landont.

Zed a könyöklőben lévő telefonja felé int. Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogyan alakultak volna a dolgok, ha a tábortűz után nem építem le Zedet Hardin kedvéért. Akkor nem követtem volna el ezeket a hibákat.

Landon a második csörgésre válaszol, és persze azonnal felajánlja, hogy menjek oda hozzájuk. Rá mindig lehet számítani, pedig még nem is meséltem el neki, miről van szó. Megadom Zednek Landonék címét, és az út hátralévő részében csendben ülünk egymás mellett.

– Hardin le fogja harapni a fejemet, hogy nem hozzá vittelek haza – szólal meg végül Zed.

– Más körülmények között elnézést kérnék, hogy ennyi feszültséget okoztam, de ti tehettek az egészről – vágom a fejéhez őszintén. Kicsit sajnálom Zedet, mert tudom, hogy sokkal jobb szándékai voltak, mint Hardinnak, de a sebeim még túl frissek, és képtelen vagyok más bajával foglalkozni.

– Tudom.

Nemsokára a ház elé érünk.

– Ha szükséged van valamire, nyugodtan hívj – ajánlkozik Zed. Bólintok, és kiszállok a kocsiból.

Látom a lélegzetemet a levegőben, de nem érzem a hideget. Nem érzek semmit.

Landon az egyetlen barátom, de Hardin apjának a házában lakik. Milyen vicces, gondolom szomorúan.

– Mindjárt itt a hóvihar. – Landon gyorsan bevezet a házba. – Hol a kocsid? – kérdezi csodálkozva, aztán összerezzen, mert belépek a fénybe. – Mi történt? Mit csinált veled?

Körülnézek a nappaliban, és nagyon remélem, hogy Ken meg Karen nincs a közelben.

– Egyértelmű, nem? – kérdezek vissza, és megtörlöm a szememet.

Landon magához von, és átkarol. Megint megtörlöm a szememet, de már nem zokogok. Teljesen kimerültem testileg-lelkileg, és nincs hozzá erőm.

Landon a kezembe nyom egy pohár vizet.

– Menj fel a szobádba!

Halványan elmosolyodom, de amikor a lépcső tetejére érek, valami furcsa ösztön Hardin ajtajához vonz. Ám még időben észbe kapok, és a fájdalom újult erővel hasít belém. Gyorsan elfordulok és a folyosó másik oldalán lévő szobába lépek. Eszembe jut az az éjszaka, amikor Hardin kiáltására ébredtem, és átrohantam hozzá. Gyámoltalanul leülök az ágyra az én szobámban, és fogalmam sincs, mi legyen a következő lépés.

Néhány perc múlva Landon bejön hozzám, és leül mellém. Látszik rajta, hogy nagyon aggódik értem, mégsem akar túl közel ülni hozzám, megtartja közöttünk a távolságot, így fejezve ki a tiszteletét. Landon mindig ilyen figyelmes.

– Akarsz beszélni róla? – kérdezi végül.

Bólintok. Mindenről beszámolok neki, pedig a sebek még frissek, és most talán még nagyobb fájdalmat okoz a részletek felidézése, mint az első alkalommal, amikor Zedtől hallottam őket. Mégis megkönnyebbüléssel tölt el, hogy elmesélhetem Landonnek, és jólesik, hogy van legalább egy ember, aki nem tudott a megaláztatásomról az egész idő alatt.

Landon merev arccal hallgatja végig a történetemet. Nem mutatja ki az érzelmeit, pedig szeretném tudni, mit gondol ezek után a mostohatestvéréről. Meg rólam. De nemsokára nyilvánvalóvá válik a véleménye, mert amint végzek, indulatosan felpattan az ágyról.

– Egyszerűen nem tudom elhinni! Mi az ördög ütött Hardinba? Én meg már azt hittem, hogy kezd… rendes lenni... Erre ilyen aljasságot művel! Hogy tehette ezt, pont veled? Miért tette tönkre az egyetlen esélyét egy normális életre?

Landon hirtelen felkapja a fejét.

Most már én is hallom a dübörgést a lépcsőn, mintha valaki lélekszakadva rohanna felfelé.

– Itt van – állapítjuk meg egyszerre, és megfordul a fejemben, hogy elrejtőzöm a szekrényben.

Landon komoly pillantást vet rám.

– Akarod látni?

Kétségbeesetten megrázom a fejem, mire Landon az ajtóhoz lép.

– Tessa! – hasít bele a levegőbe Hardin hangja.

Landon kinyújtja a karját, de Hardin beront az ajtón, elhalad mellette, és csak a szoba közepén áll meg. Én is felállok az ágyról. Landon nincs hozzászokva az ilyen jelenetekhez, és egy pillanatig döbbenten áll a helyén.

– Tessa, hála az égnek! Hála az égnek, hogy itt vagy. – Hardin felsóhajt, és beletúr a hajába.

A szívem megfájdul a látványától, ezért gyorsan elfordítom a fejem, és inkább a falat nézem.

– Tessa… Bébi… Kérlek, hallgass meg! Könyörgöm, csak…

Néma maradok, és elindulok felé. A szemében remény csillan, és kinyújtja a karját. Szó nélkül elhaladok mellette, és némi elégtétellel tölt el a kétségbeesett pillantása.

Nagyon helyes.

– Szólalj meg! – könyörög.

Megrázom a fejem, és Landon mellé lépek.

– Nem! Soha többé nem állok veled szóba! – kiáltok rá.

– Ezt nem gondolod komolyan – próbál győzködni, és közelebb lép hozzám.

– Tűnj el a szemem elől! – rivallok rá, amikor megragadja a karomat.

Landon közénk lép, és a mostohatestvére vállára teszi a kezét.

– Hardin, el kell menned.

Hardin összeszorítja az állát, és hol rám, hol Landonre néz.

– Landon, el kell tűnnöd az utamból – vág vissza fenyegető hangon.

De Landon nem mozdul. Ismerem Hardint, és tudom, min töri a fejét. Azt latolgatja, hogy mi történne, ha orrba vágná Landont előttem.

Végül úgy tűnik, elveti az ötletet, és inkább egy mély lélegzetet vesz.

– Kérlek… Adj nekünk egy percet! – mondja Landonnek, és látszik rajta, hogy igyekszik uralkodni magán.

Landon rám néz, és észreveszi a könyörgő tekintetemet.

– Tessa nem akar beszélni veled – közli Hardinnal.

– Ne akard megmondani nekem, hogy mit akar! – förmed rá Hardin, és ököllel belevág a falba. Az ütés erejétől behorpad a gipszkarton.

Hátraugrok, és megint sírni kezdek. Jaj, ne! Ne most! Némán fohászkodom magamban, hogy vissza tudjam fojtani az érzelmeimet.

– Menj el, Hardin! – kiált fel Landon. Ebben a pillanatban felbukkan az ajtóban Ken és Karen aggódó arca.

Jaj, istenem… Nem lett volna szabad idejönnöm.

– Mi az ördög folyik itt? – kérdezi Ken.

Senki sem válaszol. Karen együtt érző pillantást vet rám, Ken pedig megismétli a kérdését.

Hardin dühösen mered az apjára.

– Beszélni szeretnék Tessával, Landon pedig beleüti az orrát a dolgunkba!

Ken Landonre tekint, aztán rám.

– Mit csináltál, Hardin? – A hangja megváltozik, és már nem aggódó, hanem… Mérges? Nem tudom megállapítani.

– Semmit! A rohadt életbe! – Hardin ingerülten felemeli a kezét.

– Mindent elszúrt, és Tessának most nincs hova mennie – jelenti be Landon.

Szeretnék megszólalni, de fogalmam sincs, mit mondhatnék.

– De van hova mennie! Haza, velem… – tiltakozik Hardin.

– Hardin egész idő alatt csak játszadozott Tessával. Borzalmas dolgokat művelt vele! – fakad ki Landon, mire Karen halkan felkiált, és hozzám lép.

Úristen, mindjárt elsüllyedek! Még sosem éreztem magam ilyen csupasznak és védtelennek. Nem akartam, hogy Ken és Karen is megtudja… Persze most már mindegy, mert a mai este után úgysem akarnak többé látni.

– Szeretnél vele menni? – szegezi nekem a kérdést Ken, félbeszakítva a sötét gondolataimat.

Bátortalanul megrázom a fejem.

– Márpedig én nem megyek el nélküle! – csattan fel Hardin. Egy lépést tesz felém, de elhúzódom tőle.

– Szerintem most menj el, Hardin – szólal meg Ken. Csodálkozva nézek rá.

– Tessék? – Hardin arca vörös lesz, mint a főtt rák. Látszik rajta, hogy mindjárt szétveti az indulat. – Örülhetnél, hogy egyáltalán idejövök hozzád, és most van képed kirúgni?

– Nagyon örülök, hogy a kapcsolatunk sokat javult az utóbbi időben, fiam. De most menned kell.

Hardin megint felemeli a kezét. Ismerem ezt a mozdulatot: a tehetetlen düh jele.

– Ez teljes képtelenség! Kicsoda ő neked?

Ken hozzám fordul, aztán visszanéz a fiára.

– Akármit tettél vele, remélem, megérte miatta elveszíteni az egyetlen jó dolgot, ami az utóbbi időben történt veled – mondja végül, és lehajtja a fejét.

Nem tudom, hogy Ken szavai döbbentették meg, vagy a haragja eljutott egy pontra, amit már képtelen volt tovább elviselni, de Hardin elcsendesedik, még egyszer rám tekint, aztán kivonul a szobából. Mindnyájan csendben hallgatjuk, ahogy levonul a lépcsőn.

Amikor becsapódik a bejárati ajtó, zokogva Kenhez fordulok.

– Annyira sajnálom… Most elmegyek. Nem akartam, hogy ez történjen.

– Nyugodtan maradj, amíg csak szeretnél. Itt mindig szívesen látunk – nyugtat meg Ken, és Karennel együtt átölelnek.

– Nem akartam közétek állni – hebegek zavartan, mert borzalmasan érzem magam, hogy Ken miattam kirúgta a fiát a házból.

Karen megszorítja a kezemet, Ken pedig szomorú és fáradt pillantással néz rám.

– Tessa, nagyon szeretem Hardint, de mindketten tudjuk, hogy nélküled idáig sem jutottunk volna.

Második fejezet

Hosszasan állok a zuhany alatt, és hagyom, hogy a víz végigcsurogjon a testemen. Abban reménykedtem, hogy megtisztít és megnyugtat, de még a forró zuhany sem lazított el. Nem is tudom, mi enyhíthetné a bennem égő fájdalmat. Olyan végtelennek és állandónak tűnik. Mintha egy idegen organizmus, egy parazita kelt volna életre a testemben. Vagy egy lyuk tátongana bennem, ami egyre nő.

– Szörnyen sajnálom, hogy a fal beszakadt. Felajánlottam, hogy kifizetem a kárt, de Ken hallani sem akar róla – magyarázom Landonnek, miközben kifésülöm a nedves hajamat.

– Ne aggódj emiatt! Most van éppen elég bajod. – Landon együtt érző arccal megsimogatja a hátam.

– Fel sem tudom fogni, hogy így szétesett az életem… Hogyan jutottam el erre a pontra? – Magam elé bámulok, mert nem akarok a legjobb barátom szemébe nézni. – Három hónapja még mindennek volt értelme. Noah-val jártam, aki sosem tett volna ilyet velem. Közel álltam az anyámhoz, és határozott elképzeléseim voltak az életemről. És most nincs semmim. A szó szoros értelmében semmim. Nem is tudom, érdemes-e bemennem a kiadóba, mert Hardin biztosan ott is jelenetet fog csinálni, vagy ráveszi Christian Vance-t, hogy rúgjon ki. Hiszen megteheti. – Felkapok egy párnát az ágyról, és magamhoz szorítom. – Neki nem volt semmi vesztenivalója, de nekem igen. Hagytam, hogy mindent elvegyen tőlem. Előtte az életem olyan egyszerű és megtervezett volt. Most, miután vele találkoztam, már csak egy romhalmaz.

Landon riadtan néz rám.

– Tessa, nem adhatod fel az állásodat! Már így is éppen eleget elvett tőled. Ne hagyd, hogy ettől is megfosszon! Kérlek! – Landon szinte könyörög. – Most, hogy túl vagy rajta, azt csinálhatsz, amit akarsz… Mindent újrakezdhetsz.

Tudom, hogy igaza van, de nem olyan egyszerű a helyzet. Még minden Hardinhoz köt, és rá emlékeztet, még a festés is a kocsimon. Valahogy ő lett az életem összetartó ereje, és miután eltűnt belőle, úgy érzem, minden összeomlott.

Végül megadom magam, és halványan Landonre mosolygok.

– Most hagylak egy kicsit pihenni. – Már nyugodtabban néz rám, és biztatóan megölel.

– Szerinted vége lesz egyszer? – kérdezem tőle, amikor már az ajtónál jár.

– Tessék? – néz vissza rám.

– A fájdalomnak – suttogom.

– Nem tudom… De szerintem igen. Az idő begyógyítja a legtöbb sebet – válaszolja, és a pillantása biztató és aggódó egyszerre.

Nem tudom, hogy az idő meg fog-e gyógyítani, de azt tudom, hogy belepusztulok, ha nem múlik el ez a fájdalom.

Másnap reggel Landon tapintatosan, de határozottan kitessékel az ágyból, nehogy elkéssek a kiadóból. Hagyok egy üzenetet Kennek és Karennek, amelyben megköszönöm a kedvességüket, és elnézést kérek a lyuk miatt, amit Hardin ütött a falba. Vezetés közben Landon csendben marad, de néha megnyugtató mosollyal rám pillant. Később biztató szavakkal próbál felvidítani. Hiába minden, borzalmasan érzem magam.

Emlékek tolulnak fel bennem, amikor befordulunk a bár parkolójába. Hardin, ahogy a hóban térdel. Zed beszámolója a fogadásról. Gyorsan kinyitom a kocsimat, és beszállok, mert nagyon hideg van odakint. Meglátom magam a tükörben, és összerezzenek. A szemem karikás, vörös és dagadt a sok sírástól. Úgy nézek ki, mint egy zombi. Több sminkre lesz szükségem, mint gondoltam.

Bemegyek a Walmartba, mert ez az egyetlen bolt, ami ilyen korán nyitva van, és megveszek mindent, amivel bemázolhatom magam; így talán leplezhetem az érzéseimet. De nincs energiám a gondos sminkeléshez, ezért egyáltalán nem biztos, hogy jobban nézek ki, mire végzek.

Mindenesetre árulkodó jelnek tartom, hogy Kimberly ijedten felkiált, amikor meglát. Megpróbálok rámosolyogni, de felpattan a székéről, és megkerüli a recepciós pultot.

– Tessa! Jól vagy? – kérdezi ijedten.

– Ennyire rosszul nézek ki?

– Nem, dehogy – hazudja kedvesen. – Csak egy kicsit…

– Kimerültnek látszom? Mert tényleg hullafáradt vagyok. Sok a tanulnivaló – magyarázkodom.

Kimberly barátságosan rám mosolyog, de egész idő alatt érzem a pillantását a hátamon, miközben az irodámhoz megyek. Az órák gyötrelmes lassúsággal telnek. Dél körül Mr. Vance kopog az ajtómon.

– Jó napot, Tessa! – üdvözöl mosolyogva.

– Jó napot, Mr. Vance! – Megpróbálok én is mosolyt erőltetni az arcomra, nem sok sikerrel.

– Csak azért jöttem, hogy elmondjam, mennyire meg vagyok elégedve az eddigi munkájával – közli velem, majd felnevet, és így folytatja: – Jobban és lelkiismeretesebben dolgozik, mint némelyik állandó alkalmazottam.

– Köszönöm. Ez nagyon sokat jelent nekem – hálálkodom, és egy belső hang azonnal emlékeztet, hogy ezt a munkát Hardinnak köszönhetem.

– És mivel ilyen remek munkaerőnek tartom, szeretném meghívni a hétvégi seattle-i konferenciára. Ezek az alkalmak néha elég unalmasak, de most az online és elektronikus könyvkiadásról lesz szó, a „jövő szelé”-ről, meg ilyenekről. Sok emberrel találkozhat, és tanulhat ezt-azt. Néhány hónap múlva nyitok egy irodát Seattle-ben, és nekem is beszélnem kell néhány emberrel. – Mr. Vance megint felnevet. – Nos, mi a válasza? Minden költséget állunk, és péntek délután indulnánk. Hardint is nagyon szívesen látom. Nem a konferenciára, hanem Seattle-ben – teszi hozzá somolyogva.

Ha tudná, mi történt a legutóbbi találkozásunk óta…

– Szívesen megyek. És nagyon köszönöm a meghívást! – Alig tudom leplezni az örömömet, hogy végre valami jó dolog is történik velem.

– Remek! Kimberly elmeséli a pontos részleteket, és elmagyarázza a költségtérítés rejtelmeit is… – Mr. Vance tovább beszél, de nekem elkalandozik a figyelmem.

Ez a konferencia kicsit enyhíti a fájdalmamat, és jó, hogy még messzebb leszek Hardintól. Ugyanakkor eszembe jut, hogy ő is Seattle-be akart vinni. Beszennyezte az életem minden területét, beleértve egész Washington államot. Úgy érzem, hogy az iroda egyre kisebb lesz, és elfogy belőle a levegő.

– Jól érzi magát? – kérdezi Mr. Vance, és aggódva ráncolja a homlokát.

– Igen, persze, csak… Ma még nem ettem, és keveset aludtam az éjjel – magyarázkodom.

– Akkor menjen haza, otthon is befejezheti, amit most csinál – javasolja.

– Jól vagyok…

– Nem, nem! Menjen csak haza! Megleszünk maga nélkül is – mosolyog rám, majd távozik.

Összeszedem a holmimat, és gyorsan belenézek a tükörbe, mielőtt kilépek a folyosóra. A látvány még mindig horrorisztikus. Éppen be akarok lépni a liftbe, amikor Kimberly utánam kiált.

– Hazamész? – kérdezi, mire bólintok. – Hardin rossz kedvében van, úgyhogy légy óvatos.

– Tessék? Honnan tudod?

– Éppen most küldött el melegebb éghajlatra, amiért nem kapcsoltalak. – A nő elmosolyodik. – Ez volt a tizedik hívása. De úgy gondoltam, ha beszélni akarsz vele, elér a mobilodon.

– Köszönöm. – Nagyon hálás vagyok Kimberlynek, hogy ilyen megértő. Ha meghallom Hardin hangját a telefonban, még gyorsabban nő a testemet pusztító lyuk.

Sikerül sírás nélkül eljutnom az autóig. A fájdalom sokkal elviselhetetlenebb, ha nincs semmi, ami elterelje a figyelmemet, és egyedül maradok a gondolataimmal meg az emlékeimmel. És amikor látom, hogy tizenöt nem fogadott hívásom és tíz olvasatlan üzenetem van Hardintól.

Összeszedem magam, hogy vezetni tudjak, és megteszem, amire egész délelőtt rettegve készültem: felhívom anyámat.

Az első csöngetésre felveszi.

– Halló!

– Anya… – szólok bele a telefonba, és a hangom olyan, mint egy elfojtott zokogás. Furcsa ezt beismernem magamnak, de most az anyám vigasztalására van szükségem.

– Mit csinált?

Mindenkinek ez az első kérdése. Ez is azt mutatja, mennyire nyilvánvaló volt, hogy Hardin veszélyt jelent rám nézve. Csak én voltam ostoba és tudatlan.

– Én… Hardin… – Képtelen vagyok kinyögni egy értelmes mondatot. – Hazamehetnék ma, csak egy napra? – kérdezem végül.

– Persze, Tessa. Akkor két óra múlva találkozunk – mondja, és leteszi a telefont.

Jobb, mint gondoltam, de nem olyan barátságos, mint reméltem. Bárcsak ő is olyan kedves és elfogadó lenne, mint Karen! Bárcsak képes lenne egy kicsit meglágyulni, és azt érezhetném, hogy akármi is történt, van egy vigasztaló és szerető anyám!

Az autópályára hajtok, és kikapcsolom a mobilomat, mielőtt valami ostobaságot csinálnék. Például elolvasom Hardin valamelyik üzenetét.

Harmadik fejezet

Ismerős úton haladok a gyerekkori otthonom felé, és a vezetés nem igényel különösebb koncentrációt. Mielőtt a szülővárosomba érek, a szó szoros értelmében ki akarok engedni magamból minden fájdalmat, ezért hangosan sikítozom az autóban, amíg megfájdul a torkom. Nehezebbnek bizonyul a dolog, mint gondoltam, mert igazából nem kiabálni van kedvem, hanem sírni, és eltűnni a föld színéről. Mindent megadnék, hogy visszaforgathassam az idő kerekét, addig a napig, amikor megérkezünk a kollégiumba. Megfogadnám az anyám tanácsát, és azonnal szobát cserélnék. Anya aggódott, hogy Steph rossz hatással lesz rám, és nem is sejtettük, hogy a goromba, göndör hajú fiú jelent majd veszélyt rám. Mert mindent elvesz tőlem, felforgatja az életemet, összetöri a lelkemet, és a barátai lába elé szórja a darabjait.

Egész idő alatt csak kétórányira voltam az otthonomtól, de a viharos események miatt sokkal nagyobbnak tűnt a távolság. Mióta elkezdtem az egyetemet, nem jártam otthon. Ha nem szakítok Noah-val, sokszor hazalátogattam volna. Az útra szegezem a tekintetemet, amikor elhaladok a háza előtt.

Megállok a kocsibejárón, és kiugrom az autóból. Az ajtóhoz érve elbizonytalanodom. Kopognom kéne? Furcsa lenne kopogni a saját otthonom ajtaján, de azt is kínosnak tartom, hogy csak úgy besétáljak. Ennyi minden megváltozott, amióta egyetemista lettem?

Végül úgy döntök, hogy kopogás nélkül benyitok, és anyámat a bőrkanapé mellett állva találom. Kifogástalan smink, csinos ruha, magas sarkú cipő. Minden olyan, mint volt: tiszta és tökéletesen rendezett. Csak az a különbség, hogy a ház most kisebbnek tűnik, miután sok időt töltöttem Kenéknél. Az anyám háza kívülről kicsi és jelentéktelen, de belül szépen van dekorálva. Anya mindig ügyelt arra, hogy a házasságában uralkodó káoszt virágokkal és tisztasággal ellensúlyozza. Apám távozása után is folytatta a ház csinosítgatását, mert, gondolom, addigra a szokásává vált. Meleg van a nappaliban, és az orromat megcsapja a fahéj illata. Anyám imádja az illatgyertyákat, és mindegyik helyiségben éget egyet. Leveszem a cipőmet az ajtóban, mert tudom, hogy nem örülne, ha összehavaznám a csillogó parkettát.

– Kérsz egy kis kávét, Theresa? – kérdezi, mielőtt megölel.

A kávéfüggőségemet az anyámtól örököltem, és ez a kapcsolat halvány mosolyt csal az arcomra.

– Igen, köszönöm.

Követem a konyhába, leülök a kis asztalhoz, és nem tudom, hogyan kezdjem a beszélgetést.

– Elmeséled, mi történt? – tér a lényegre anyám minden kertelés nélkül.

Nagy lélegzetet veszek, és iszom egy korty kávét, mielőtt belevágok.

– Hardinnal szakítottunk.

Anyám arcán nem látszik semmilyen érzelem.

– Miért?

– Kiderült, hogy nem az, akinek hittem – közlöm vele. Megmarkolom a forró kávésbögrét, hogy így enyhítsem a lelkemben égő fájdalmat, és felkészüljek az anyám válaszára.

– És szerinted ki volt?

– Valaki, aki szeret engem. – Igazából nem tudom, ezen kívül ki volt nekem Hardin, önálló személyként.

– És most úgy gondolod, hogy nem szeret?

– Tudom, hogy nem.

– Mitől vagy ennyire biztos ebben? – kérdezi hűvös hangon.

– Mert bíztam benne, de ő elárult, méghozzá nagyon csúnya módon. – Elhallgatom a részleteket, mert még most is meg akarom védeni Hardint az anyám lesújtó ítéletétől. Pedig tudom, hogy fordított helyzetben, Hardin nem lenne ilyen tapintatos.

– És nem gondolod, hogy át kellett volna gondolnod ennek a lehetőségét, mielőtt összeköltözöl vele?

– De igen, tudom. Nyugodtan vágd a fejemhez, milyen ostoba vagyok, és hogy te megmondtad előre – sóhajtom letörten.

– Tényleg megmondtam, és figyelmeztettelek. Egy nőnek távol kell tartania magát az ilyen fiúktól. Meg az olyan férfiaktól, mint az apád. Örülök, hogy vége, mielőtt igazából elkezdődött volna. Mindenki követ el hibákat, Tessa. – Anya kortyol egyet a kávéból, rózsaszín rúzsfoltot hagyva a bögrén. – De biztos vagyok benne, hogy meg fog bocsátani neked.

– Kicsoda?

– Hát Noah.

Ennyire nem érti meg, min megyek át? Most arra van szükségem, hogy beszéljen hozzám, és megvigasztaljon. Nem arra, hogy azonnal össze akarjon hozni Noah-val! Felpattanok az asztal mellől. Anyámra bámulok, aztán körülnézek a helyiségben. Ezt nem gondolhatja komolyan!

– Hardinnal nem jöttek össze a dolgok, de ez nem jelenti azt, hogy megint Noah-val fogok járni! – kiáltok fel magamból kikelve.

– Miért nem? Hálás lehetnél, hogy hajlandó adni neked még egy esélyt.

– Micsoda? Miért nem tudsz leállni? Most nem akarok senkivel sem lenni, főleg nem Noah-val. – Legszívesebben a hajamat tépném. Vagy az anyámét.

– Miért mondod azt, hogy főleg nem Noah-val? Hogy beszélhetsz így róla? Gyerekkorotok óta jó volt hozzád.

Felsóhajtok, és visszaülök a székre.

– Tudom, anya. Kedvelem Noah-t, de nem úgy.

– Azt sem tudod, miről beszélsz. – Anya feláll, és a mosogatóba önti a kávéját. – Nem minden a szerelemről szól, Tessa. Sokkal fontosabb az állandóság és a biztonság.

– Még csak tizennyolc éves vagyok – közlöm vele. Gondolni sem tudok arra, hogy csak a biztonság miatt legyek egy férfival, akit nem szeretek. Azt akarom, hogy én magam legyek biztos és szilárd. Szeretni akarok, és arra vágyom, hogy valaki szeressen.

– Majdnem tizenkilenc. És ha most nem vagy óvatos, akkor később senkinek sem fogsz kelleni. Igazítsd meg a sminkedet, mert Noah bármelyik percben ideérhet! – jelenti be anya, majd kisétál a konyhából.

Nincs se erőm, se kedvem a külsőmmel foglalkozni, de alig tizenöt perc múlva Noah valóban beállít. Amikor belép a kis konyhába, még megalázottabbnak érzem magam, pedig nem hittem volna, hogy ez lehetséges.

Barátságos mosollyal üdvözöl.

– Szia!

– Szia, Noah! – válaszolok.

Közelebb lép, én meg felállok, hogy megöleljem. A testéből meleg árad, és a pulóverének ugyanolyan kellemes az illata, mint régen.

– Az anyád felhívott – magyarázkodik.

– Tudom. – Mosolyt erőltetek az arcomra. – Sajnálom, hogy mindig belekever téged. Nem tudom, mi a baja.

– Én tudom. Azt akarja, hogy boldog legyél – próbálja megvédeni az anyámat.

– Noah…

– Csak nem tudja, mi tesz téged boldoggá. Azt szeretné, ha én lennék, még akkor is, ha ez nem így van. – Noah kicsit megvonja a vállát.

– Sajnálom.

– Ne mentegetőzz, Tess! Csak látni akartam, hogy jól vagy – nyugtat meg, és megint megölel.

– Nem vagyok jól – ismerem be.

– Azt látom. Akarsz beszélni róla?

– Nem tudom… Biztosan nem bánod? – Nem szeretném megint megsérteni, és arról a fiúról beszélni vele, aki miatt elhagytam.

– Nem, dehogy – mondja, és tölt magának egy pohár vizet, majd leül velem szemben.

– Rendben… – Összeszedem magam, és mindent elmesélek neki. Persze a szexet nem részletezem, mert ez csak rám meg Hardinra tartozik.

Illetve ez így nem igaz, mert… De számomra akkor is intim a téma. Még most sem hiszem el, hogy Hardin mindenről beszámolt a barátainak… Ez a legrosszabb az egészben. Még annál is rosszabb, hogy megmutatta nekik a lepedőt. Azt hazudta, hogy szeret, aztán a barátai előtt mégis gúnyt űzött mindenből, ami köztünk történt.

– Tudtam, hogy bántani fog, de nem hittem volna, hogy ennyire – szólal meg végül Noah. Látszik rajta, hogy nagyon dühös. Furcsa ezt az érzelmet látni az arcán, mert általában nyugodt és összeszedett. – Túl jó vagy neki, Tessa. Ez egy nagyon aljas ember.

– Még most sem tudom felfogni, hogy ilyen ostoba voltam. Mindent feladtam érte. Az a legrosszabb érzés a világon, ha olyasvalakibe vagyunk szerelmesek, aki nem viszonozza az érzéseinket.

Noah felemeli a poharat, és forgatni kezdi a kezében.

– Mesélj róla! – szólal meg gyengéd hangon.

Legszívesebben fejbe vágnám magam, hogy ezt mondtam, és pont előtte. Kinyitom a számat, de megérzi, hogy mentegetőzni akarok, és a szavamba vág.

– Semmi baj. Rendben – nyugtat meg, és megsimogatja a kezemet.

Istenem, de jó lenne, ha Noah-t szeretném! Vele sokkal boldogabb lehetnék, és tudom, hogy sosem tenne olyat, mint Hardin.

Noah elmeséli, mi történt az életében, amióta nem találkoztunk. A washingtoni egyetem helyett San Franciscóba megy továbbtanulni, és ennek őszintén örülök. Legalább egy haszna volt annak, hogy így megbántottam: rávette magát, hogy elhagyja Washington államot. Noah lelkesen beszél Kaliforniáról, és amikor távozik, csodálkozva veszem észre, hogy már lement a nap. Anya végig a szobájában maradt, amíg Noah itt volt.

Kimegyek az udvarra, a melegházhoz, ahol a gyerekkorom nagy részét töltöttem. Bekukkantok, és a saját tükörképem mögött meglátom a növényeket meg a virágokat. Szinte mindegyik kiszáradt és elpusztult. A kép illik a mostani hangulatomhoz.

Rengeteg tennivalóm és gondolkodnivalóm van. Ki kell találnom, hol fogok lakni, és valahogy el kell hoznom a holmimat Hardin lakásából. Megfordult a fejemben, hogy mindent otthagyok, de nem tehetem meg. Nincsenek ruháim, és a tankönyveimre is szükségem van.

A zsebembe nyúlok, előveszem a mobilomat, és bekapcsolom. Azonnal elárasztanak az üzenetek, és a hangposta ikonja is megjelenik a kijelzőn. Nem foglalkozom a hangüzenetekkel, csak az SMS-ek feladóit nézem végig, és Hardin irományait figyelmen kívül hagyom.

Rajta kívül csak Kimberly írt: Christian üzeni, hogy holnap maradj otthon, mert festik a földszintet, és azoknak is haza kell menniük délben, akik reggel bejönnek. Úgyhogy maradj otthon. Szólj, ha szükséged van valamire.

Nagy megkönnyebbüléssel tölt el, hogy holnap lesz egy szabadnapom. Imádom ezt az állást, de komolyan fontolgatom, hogy ki kéne iratkoznom az egyetemről. Sőt, talán Washingtonból is el kéne jönnöm. A kampusz nem elég nagy, hogy elkerüljem Hardint meg a barátait. Ott minden arra emlékeztetne, ami Hardinnal volt köztünk. Illetve csak én hittem, hogy volt valami…

Mire visszamegyek a házba, a kezem meg az arcom teljesen elgémberedett a hidegtől. Anyám a fotelban ül, és egy folyóiratot olvas.

– Itt maradhatok éjszakára? – kérdezem tőle.

Rám pillant.

– Igen. És majd holnap kitaláljuk, hogyan kerülhetsz vissza a kollégiumba – mondja, és folytatja az olvasást.

Látom, hogy ma már nem kapok tőle semmilyen biztatást, ezért felmegyek a szobámba. Minden úgy van, ahogy hagytam, az anyám semmit sem változtatott rajta. Nem mosom le a sminkemet, mielőtt lefekszem. Nehéz rávenni magam, hogy elaludjak, de egy idő után legyőz a kimerültség. Arról álmodom, amikor az életem sokkal jobb volt. Mielőtt találkoztam Hardinnal.

A telefonom megszólal az éjszaka közepén, és felébreszt, de nem veszem fel. Vajon Hardin tud aludni?

Másnap reggel munkába menet anyám csak annyit közöl velem, hogy felhívja a kollégiumot, és erősködni fog, hogy vegyenek vissza, de egy másik épületbe, ami jó messze van a régitől. Én is útra kelek, és először a kampuszra akarok menni, de aztán úgy döntök, hogy beugrom a lakásba, és az autópályát azon a kijáraton hagyom el, ami oda visz. Gyorsan vezetek, nehogy meggondoljam magam.

Az épülethez érve kétszer is ellenőrzöm a terepet. Miután meggyőződöm arról, hogy nincs a közelben, megállok, és a havas parkolón átvágva az ajtóhoz sietek. Mire az előtérbe érek, a farmerom alja csupa víz, és vacogok a hidegtől. Próbálok Hardinon kívül valami másra gondolni, de nem tudok.

Hardin nagyon utálhat, ha képes volt idáig elmenni azért, hogy tönkretegye az életemet, aztán beköltözzön velem egy lakásba, ami távol van minden ismerősömtől. Most bizonyára büszke magára, hogy ennyi fájdalmat okozott.

Előkotrom a kulcsokat, és mielőtt kinyitom az ajtót, hullámokban tör rám a fájdalom és az elkeseredés. Szinte ledönt a lábamról.

Mikor fog elmúlni? Vagy legalább enyhülni?

Bemegyek a hálószobába, kikapom a táskáimat a szekrényből, és belehajigálom a ruhákat, nem törődve azzal, hogy összegyűrődnek. Az éjjeliszekrényre nézek, és meglátok egy fényképtartót. A képen Hardinnal együtt mosolygunk, Ken esküvője előtt.

Kár, hogy az egész csak színjáték volt. Áthajolok az ágyon, felkapom a fényképtartót, és a padlóhoz vágom, ahol darabokra törik. De ennyi nem elég. Odaugrom, felveszem a fotót, és miszlikbe aprítom. Csak akkor jövök rá, hogy közben hangosan zokogok, amikor kifulladok, és levegő után kapkodok.

A tankönyveimet egy üres dobozba teszem, és Hardin könyvét, az Üvöltő szeleket is melléjük dobom. Neki nem fog hiányozni, én meg megérdemlem, azok után, amit elvett tőlem.

Fáj a torkom a sok sírástól, ezért kimegyek a konyhába, és iszom egy pohár vizet. Leülök az asztalhoz, és adok magamnak egy percet, mert le kell csillapodnom. Közben elképzelem, hogy milyen lenne, ha ez az egész nem történik meg, és nem várnának rám magányos napok. Hardin nemsokára megjön az óráiról. Rám mosolyog, és azt mondja, hogy szeret engem, és egész nap nagyon hiányoztam neki. Aztán a pultra ültet, és szenvedélyesen, szerelmesen megcsókol…

A zár kattanása zökkent ki a szánalmas ábrándozásomból, mire talpra ugrom. Hardin lép be a lakásba. Nem lát engem, mert a válla fölött hátrafelé néz.

Egy szűk fekete ruhát viselő, sötétbarna hajú nőre.

– Tehát ez a… – szólal meg Hardin, de elhallgat, amikor észreveszi a táskámat a padlón.

Dermedten állok a helyemen. Hardin pillantása végigsöpör a lakáson, és a szeme tágra nyílik a meglepetéstől, amikor meglát a konyhában.

– Tess? – kérdezi, mintha megfeledkezett volna a létezésemről.

Negyedik fejezet

Borzalmasan nézek ki. Egy buggyos farmer meg egy kinyúlt pulóver van rajtam. Az arcomon szétkenődött a tegnapi smink, a hajam csapzott. A Hardin mögött álló nőre nézek. Sötétbarna haja fénylik, mint a tükör, és lágy hullámokban omlik a hátára. Diszkrét, mégis tökéletes sminket visel, de az a nőtípus, akinek nincs is szüksége sminkre. Hát persze.

A helyzet annyira megalázó, hogy legszívesebben elsüllyednék. Úgy tűnik, Hardinnak eszébe jut, hogy nincs egyedül, mert mentegetőző pillantást vet a lányra.

Megpróbálom gyorsan letörölni a smink maradékát a szememről.

– Tessa, mit keresel itt? – kérdezi tőlem, majd az új csaja felé fordul. – Adnál nekünk egy percet?

A nő rám néz, bólint, és visszamegy a folyosóra.

– El sem tudom hinni, hogy itt vagy! – hadarja Hardin a konyhába lépve, közben kibújik a dzsekijéből. A fehér póló felcsúszik a derekán, és egy pillanatra meglátom a napbarnított, tetovált felsőtestét. Nem tudom levenni a szemem a hasán lévő, kiszáradt fát ábrázoló képről. Annyira szeretném megérinteni! Ez a kedvenc tetkóm rajta. Csak most veszem észre a hasonlóságot közte meg a fa között. Mindketten magányosak, de a fának legalább van reménye arra, hogy újra kivirágzik. Hardinnak viszont nincs.

– Én… Éppen menni készültem – nyögöm ki nagy nehezen. Istenem, milyen jól néz ki! Annyira szép… Egy szép tévedés.

– Kérlek, hadd magyarázzam meg! – rimánkodik, és észreveszem, hogy neki még sötétebb karikák vannak a szeme alatt, mint nekem.

– Nem. – A táskáim után nyúlok, de Hardin mindkettőt kikapja a kezemből, és visszadobja a padlóra.

– Csak két percet kérek, Tessa.

Nekem már két perc is túl sok idő, ha azt Hardinnal kell töltenem, de tudom, hogy el kell viselnem a jelenlétét. Ez az ára annak, hogy továbbléphessek az életemmel. Felsóhajtok, leülök, és igyekszem közömbös arcot vágni. Hardin meglepődik, de gyorsan leül velem szemben.

– Látom, hamar továbbléptél – jegyzem meg halkan, és állammal az ajtó felé intek.

– Tessék? – értetlenkedik Hardin, aztán eszébe jut a barna nőcske. – Velem dolgozik. Lent vár a férje a kisbabájukkal. Új helyet keresnek, és látni akarta a mi… A lakást.

– Elköltözöl? – érdeklődöm.

– Nem, ha te is itt maradsz. De nélküled nincs értelme itt laknom.

Kicsit megkönnyebbülök, de egy belső hang hamar kijózanít. Lehet, hogy ezzel a nővel nem fekszik le, de nemsokára úgyis az ágyába visz valakit. Elszomorít, hogy Hardin kiköltözik, pedig nem leszek itt, amikor ez megtörténik.

– Azt hiszed, idehoznék valakit a lakásunkba? Még csak két nap telt el… Ilyennek tartasz?

Felháborít a szemtelensége.

– Igen! Azok után… Csodálkozol?

Fájdalmas kifejezés jelenik meg az arcán, és nagyot sóhajt.

– Hol aludtál tegnap este? Elmentem apámhoz, de nem voltál ott.

– Az anyámnál.

– Értem. – Hardin a kezét nézegeti. – Kibékültetek?

Felháborodottan bámulok rá. Honnan veszi a bátorságot, hogy a családomról kérdezősködjön?

– Ehhez már nincs semmi közöd.

Hardin felém akar nyúlni, de a keze megáll a levegőben.

– Nagyon hiányzol, Tessa.

Egy pillanatra eláll a lélegzetem, de eszembe jut, milyen ügyesen csűri-csavarja a dolgokat, és elfordítom a fejem.

– El tudom képzelni...

Nem fogok még egyszer összeomolni előtte, és elárulni a gyengeségemet.

– De igen, Tessa! Tudom, hogy nagyon eltoltam… De szeretlek téged. Szükségem van rád.

– Hagyd abba, Hardin! Ne pazarold az idődet és az energiádat, mert többé nem fogsz bolondot csinálni belőlem. Megkaptad, amit akartál, úgyhogy most már leállhatsz.

– De nem tudok. – A kezem felé nyúl, de elrántom tőle. – Szeretlek. Kérlek, adj esélyt, hogy mindent jóvá tegyek! Szükségem van rád, Tessa. Neked is szükséged van rám…

– Nem, ez nem igaz. Jól megvoltam, mielőtt beléptél az életembe.

– De nem voltál boldog! – erősködik.

– Boldog? – kiáltok fel gúnyosan. – Szerinted most boldog vagyok? – Hihetetlen! Képes azt állítani, hogy boldoggá tett?

Pedig tényleg boldog voltam mellette, gondolom szomorúan. Egy darabig.

– Nem hiszed el, hogy szeretlek? Az nem lehet!

– Tudom, hogy nem szeretsz, és számodra ez az egész csak egy játék volt. Én tényleg beléd szerettem, de te csak kihasználtál.

Hardin szeme könnybe lábad.

– Kérlek… Hadd bizonyítsam be, hogy szeretlek. Mindent megteszek, Tessa. Bármit.

– Már eleget bizonyítottál, Hardin. Csak azért ülök most itt veled, mert tartozom magamnak ezzel, mielőtt továbblépek.

– Nem akarom, hogy továbblépj!

Türelmetlenül felsóhajtok.

– Most nem arról van szó, hogy te mit akarsz, hanem arról, hogy mennyire megbántottál.

– Azt mondtad, sohasem fogsz elhagyni… – Hardin hangja szokatlanul halk és gyenge.

Nem bírom, amikor így viselkedik. Gyűlölöm, hogy hatással van rám a fájdalma, és elveszítem tőle a józanságomat.

– Azt mondtam, nem hagylak el, ha nem adsz rá okot. De sajnos, okot adtál.

Most értem csak meg, miért aggódott mindig, hogy elhagyom. Azt hittem, attól fél, hogy túl jó vagyok hozzá, de tévedtem. Nagyot tévedtem. Tudta, hogy ha kiderül az aljassága, faképnél hagyom, és elmenekülök tőle. Most is futnom kéne. Mindig mentegettem magam előtt, és a gyerekkori megpróbáltatásaival magyaráztam a viselkedését. Most már kezdek gyanakodni, hogy ezt is csak kitalálta. Minden hazugság volt.

– Nem tudom tovább folytatni. Megbíztam benned, Hardin. Minden porcikámmal bíztam benned, szerettelek, de te egész idő alatt aljas módon kihasználtál. Van fogalmad róla, milyen érzés ez? Milyen lehetett rádöbbenni, hogy a hátam mögött mindenki kinevetett és kigúnyolt, beleértve azt a személyt is, akiben feltétel nélkül megbíztam?

– Tudom, Tessa, tudom. És megint csak azt mondom, hogy nagyon sajnálom. Fogalmam sincs, mi ütött belém, amikor felvetettem azt a fogadást. Azt hittem, könnyű lesz… – magyarázza remegő kézzel. – Azt hittem, hogy lefekszel velem, aztán annyi… vége van. De te olyan… akaratos és különleges voltál… Egy idő után azon kaptam magam, hogy csak te jársz a fejemben. A szobámban üldögéltem, és azon törtem az agyam, hogyan találkozhatnék veled megint, még akkor is, ha csak veszekedtünk. A pataknál töltött délután másnapján már tudtam, hogy nem a fogadás miatt csinálom, de nem akartam beismerni magamnak. Aggódtam a hírnevem miatt… Tudom, hogy ez nagyon béna mentség, de megpróbálok őszinte lenni. Amikor a többieknek elmeséltem, hogy miket csináltunk, nem az igazat mondtam. Ezt nem tudtam volna megtenni veled, már az elején sem. Kitaláltam mindenfélét, ami nem is történt meg… És elhitték.

Néhány könnycsepp végiggördül az arcomon, és Hardin odanyúl, hogy letörölje őket. Nem vagyok elég gyors, hogy elrántsam a fejem, és az érintése égeti a bőrömet. Össze kell szednem minden akaraterőmet, hogy ne szorítsam az arcomat a tenyeréhez.

– Annyira rossz így látni téged – suttogja. Szorosan lehunyom a szemem, és pislogok néhányat, mert nem akarok pityeregni. Hardin közben folytatja a magyarázkodást: – Esküszöm, elkezdtem mesélni Nate-nek meg Logannek a patakról, de aztán azon kaptam magam, hogy ingerült, sőt féltékeny leszek, ha arra gondolok, hogy megtudják, mit csináltam veled, és mit éreztél… Ezért azt mondtam, hogy egyszerűen csak rávettelek egy… Szóval kitaláltam valamit.

Tudom, hogy a hazugsága nem jobb, mintha elmondta volna a barátainak az igazat, de valami miatt mégis megkönnyebbülök egy kicsit. Jó, hogy csak mi ketten tudjuk, mi történt köztünk, és senki más nem ismeri az intim részleteket.

De így is éppen elég rossz, ráadásul valószínűleg most is hazudik. Már sosem bízhatok meg benne. Mégis hajlandó lennék hinni neki? Meg vagyok őrülve?

– Még ha hinnék is neked, akkor sem tudok megbocsátani – jelentem ki, és felszegem a fejem. Hardin a tenyerébe temeti az arcát.

– Nem szeretsz? – kérdezi, az ujjai között nézve rám.

– De igen. – A vallomástól jelentőségteljes csend támad a helyiségben. Hardin leereszti a kezét, és a pillantása láttán azonnal megbánom, amit mondtam. Pedig igaz. Szeretem őt, túlságosan is.

– Akkor miért nem tudsz megbocsátani?

– Mert megbocsáthatatlan, amit tettél, és nem csak a hazugságaid miatt. Elvetted a szüzességem, hogy megnyerj egy fogadást, aztán a véremet mutogattad a barátaidnak. Van ember a földön, aki ezt meg tudná bocsátani?

Hardin az ölébe ejti a kezét, és a szemében teljes kétségbeesés tükröződik.

– Azért vettem el a szüzességedet, mert szeretlek! – jelenti ki, mire határozottan megrázom a fejem. – Már azt sem tudom, ki vagyok nélküled – teszi hozzá halkabban.

Elfordítom a fejem.

– Amúgy sem működött volna a dolog, ezt mindketten tudjuk – vágom a fejéhez, de csak azért, hogy egy kicsit jobban érezzem magam. Nehéz itt ülnöm, és néznem, ahogy szenved, de a látvány valamelyest csökkenti az én fájdalmamat. Egy nagyon kicsit.

– Miért ne működne? Nagyon jók vagyunk…

– Minden, ami köztünk volt, egy hazugságon alapult, Hardin. – A fájdalmas arca láttán magabiztosabb leszek, ezért még hozzáteszem: – Egyébként pedig nézz magadra, és nézz rám. – Ezt nem gondolom komolyan, de megérdemli, hogy a legnagyobb félelmét fordítsam ellene, még akkor is, ha nem esik jól a kegyetlenkedés. Mindig aggódott, hogyan festünk egymás mellett, és azt mondogatta, hogy túl jó vagyok neki. Most az arcába vágtam.

– Ez az egész Noah miatt van, ugye? Találkoztál vele? – Tátva marad a szám a pimaszságától. A szemében könnyek csillognak, és nem győzöm emlékeztetni magam, hogy mit művelt velem. Mindent tönkretett.

– Igen, de ennek semmi köze Noah-hoz. Tudod, mi a te bajod, Hardin? Azt hiszed, bármit megtehetsz az emberekkel. Nem törődsz a következményekkel, aztán elvárod, hogy mindenki jó képet vágjon hozzá! – kiáltom felháborodottan, és felállok az asztaltól.

– Nem, ez nem igaz, Tessa! – tiltakozik, de csak megcsóválom a fejem. Erre elcsendesedik, és ő is feláll. Kibámul az ablakon, aztán visszanéz rám. – Rendben, lehet, hogy így van. De tényleg szeretlek, és fontos vagy nekem.

– Erre akkor kellett volna gondolnod, mielőtt eldicsekedsz a barátaidnak a hódításodról – közlöm hűvös hangon.

– A hódításomról? Ezt most komolyan mondod? Te nem egy hódítás vagy nekem, hanem… Te vagy a mindenem! Te vagy minden lélegzetvételem, a fájdalmam, a szívem, az életem! – Hardin közelebb lép hozzám. Milyen szomorú, hogy ezeket a megható szavakat most mondja nekem, amikor már késő. Ráadásul kiabálva.

– Már túl késő! – vágok vissza dühösen. – Azt hiszed, hogy…

Hardin hirtelen megragadja a tarkómat, magához von, és megcsókol. Az ajka ismerős érintésétől elgyengül a térdem, és majdnem összecsuklok. A nyelvem ösztönösen válaszol a csókra, mielőtt az agyam felfogja, hogy mi történik. Hardin megkönnyebbülten felnyög, de megpróbálom ellökni magamtól. Elkapja a csuklómat, és a melléhez szorítja, miközben folytatja a csókot. Tovább vergődök, hogy kiszabaduljak a szorításából, de a szám közben együtt mozog az ő szájával. Hardin a másik kezével is megfogja a fejemet, hogy még mélyebben tudjon csókolni. A kínzó fájdalom szűnni kezd a szívemben, és ellazulok a karjában. Tudom, hogy ez helytelen, mégis olyan jó…

De nagyon helytelen.

Elhúzódom tőle, és amikor megpróbál újra megcsókolni, elfordítom a fejem.

– Nem! – jelentem ki határozottan.

Hardin könyörgő szemmel néz rám.

– Kérlek…

– Nem, Hardin. Mennem kell.

Elengedi a kezemet.

– Hová?

– Még nem tudom. Az anyám megpróbálja elintézni, hogy vegyenek vissza a kollégiumba.

– Nem… Nem… – Hardin kétségbeesetten rázza a fejét. – Itt laksz, nem kell visszamenned a kollégiumba. – Beletúr a hajába, majd így folytatja: – Ha valakinek el kéne innen mennie, az én vagyok. Maradj itt, kérlek, hogy tudjam, hol vagy.

– Nem kell tudnod, hol vagyok, Hardin.

– Maradj itt! – erősködik.

Ha teljesen őszinte vagyok, be kell ismernem, hogy tényleg itt szeretnék maradni vele. Legszívesebben elmondanám neki, hogy mindennél jobban szeretem, de nem tehetem. Nem hagyom, hogy megint behúzzon a csőbe. Nem leszek többé olyan lány, aki hagyja, hogy a fiúk szívassák, és kényükre-kedvükre játszadozzanak vele.

Felemelem a két táskát, és tudom, mit kell mondanom, hogy ne kövessen.

– Noah és az anyám vár rám, úgyhogy mennem kell – hazudom neki, és kisétálok az ajtón.

Nem jön utánam, én meg nem nézek hátra, mert nem akarom látni a fájdalmát.

Ötödik fejezet

Beülök a kocsiba. Nem sírok, pedig arra számítottam, hogy egy jó darabig itatni fogom az egereket. Csak ülök, és bámulok kifelé az ablakon. A hó a szélvédőhöz tapad, és eltüntet a világ szeme elől. A viharos szél felkavarja a havat, és teljesen befedi a kocsimat. Úgy érzem, mintha egy búvóhelyen lennék, és a hótakaró távol tarthatná tőlem a kegyetlen valóságot.

Még mindig nem fogom fel, hogy Hardin bejött a lakásba, amíg ott voltam. A szívem mélyén reménykedtem ebben, és örülök, hogy így történt. A találkozás nem enyhítette a fájdalmamat, mégis segített egy kicsit rajtam. Most legalább megpróbálhatok továbblépni, és magam mögött hagyni az életemnek ezt a borzalmas időszakát. Jó lenne, ha hinni tudnék neki, amikor azt mondja, hogy szeret, de éppen a hiszékenységem miatt kerültem ebbe a helyzetbe. Valószínűleg azért viselkedett így, mert látta, hogy már nincs fölöttem uralma. Változna valami, ha kiderülne, hogy tényleg szeret? Akkor sem teheti jóvá a sok gúnyolódást, a kérkedést, a hazugságokat. Semmit, amit elkövetett ellenem.

Bárcsak megengedhetném magamnak, hogy egyedül fizessem ezt a lakást, és kipenderítsem belőle Hardint! Semmi kedvem visszamenni a kollégiumba, megszokni egy új szobatársat, és megint közös fürdőben zuhanyozni. Miért egy hazugsággal kezdődött minden? Ha más módon találkozunk, akkor most a lakásban lennénk, és a heverőn nevetgélnénk, vagy a hálószobában csókolóznánk. Ehelyett itt ülök a kocsimban, és fogalmam sincs, hová menjek.

Amikor beindítom az autót, az ujjaim már elgémberedtek a hidegtől. Miért nem nyáron lettem hajléktalan?

Megint Catherine-nek érzem magam, de most nem az Üvöltő szelek Catherine-jével, hanem inkább A klastrom titka Catherine-jével tudok azonosulni, aki kénytelen magányosan útra kelni egy nagy megrázkódtatás után. Igaz, én nem egy hetvenmérföldes útra kényszerülök, miután megaláztak és kidobtak a vendéglátóm házából, de akkor is át tudom élni a hősnő fájdalmát. Nehéz eldönteni, Hardin ki lenne ebben a regényben. Egyrészt olyan okos és szellemes, mint Henry, és legalább annyira ismeri a könyveket, mint én. De Henry sokkal kedvesebb Hardinnál, ezért inkább az arrogáns és goromba Johnra emlékeztet.

Miközben céltalanul bolyongok a városban, rájövök, hogy Hardin szavai sokkal nagyobb hatással voltak rám, mint gondoltam. Amikor könyörgött, hogy maradjak, majdnem sikerült összeforrasztania a lelkem széttört darabjait. De csak azért, hogy újra összetörje. Biztosan tudom, hogy csak azért akart maradásra bírni, hogy bebizonyítsa magának, milyen hatalma van fölöttem. Ezért bombáz SMS-ekkel és hívásokkal amióta elhagytam a lakást.

Ráveszem magam, hogy bemenjek az egyetemre, és letegyem az utolsó vizsgámat a téli szünet előtt. A vizsga alatt végig kívülállónak érzem magam. Olyan hihetetlennek tartom, hogy a többiek észre sem veszik a szívemet-lelkemet hasogató fájdalmat. Egy hamis mosollyal és néhány udvarias szóval mindent leplezni lehet.

Felhívom anyát, és megérdeklődöm, sikerült-e új kollégiumot szereznie nekem. Csak annyit válaszol, hogy „nem”, és leteszi a telefont. Egy darabig céltalanul bolyongok a kocsival, és egyszer csak egy saroknyira találom magam a Vance-től. Megnézem az időt. Te jó ég, már öt óra! Nem akarom megint kihasználni Landon kedvességét, és náluk tölteni az éjszakát. Tudom, hogy nem bánná, de nem illik Hardin családját belekeverni ebbe az egészbe, ráadásul az a ház túl sok emléket ébreszt bennem. Képtelen lennék most elviselni. Végighajtok egy utcán, ahol motelek sorakoznak, és megállok az egyik előtt, ami elég bizalomgerjesztőnek tűnik. Még sosem aludtam motelben, de most egyszerűen nem tudok máshová menni.

A pult mögött álló alacsony férfi barátságosnak tűnik, amikor rám mosolyog, és elkéri a jogosítványomat. Néhány perc múlva átnyújt egy kulcskártyát meg egy papírlapot, rajta a wifi-kóddal. Nem is gondoltam volna, hogy ilyen könnyű kivenni egy szobát. A hely egy kicsit drága, de nem akarok egy olcsó helyen megszállni, és veszélyeztetni a testi épségemet.

– Végig a járdán, aztán balra – magyarázza a mosolygós férfi.

Megköszönöm neki, kilépek a hidegbe, és átállok a kocsival a szobám elé, hogy ne kelljen cipekednem.

Ide jutottam egy meggondolatlan, önző fiú miatt. Egy motelben kell aludnom, és minden holmim a csomagtartóban van, két táskába gyűrve. Senkire sem számíthatok, és fogalmam sincs, mi lesz velem holnap. Pedig mindig büszke voltam arra, hogy mindent jó előre megtervezek, és semmi sem érhet váratlanul…

Felkapom a táskáimat, bezárom a kocsit, ami egy roncsnak tűnik a mellette pöffeszkedő BMW-hez képest. Amikor azt hiszem, a napom már nem lehet rosszabb, az egyik táska kicsúszik a kezemből, és a járdára esik. Néhány könyv és ruhadarab szétszóródik a nedves hóban. Lehajolok, és a szabad kezemmel összeszedem őket. Nem merem megnézni, melyik könyv lett havas. Nem tudnám elviselni, ha ma még egy másik féltve őrzött kincsem is tönkremenne. Nem elég, hogy a szívem romokban hever?

– Hadd segítsek, hölgyem – szólal meg egy férfihang mögöttem, és egy kéz lenyúl, hogy segítsen nekem. – Tessa?

Meglepődve nézek fel, és meglátok egy kék szempárt meg egy aggódó arcot.

– Trevor? – kérdezem, pedig tudom, hogy ő az. Felállok, és körülnézek. – Mit keresel itt?

– Ezt én is kérdezhetném – mosolyog válasz helyett.

– Hát… Én… – Zavartan beleharapok az ajkamba.

Szerencsére Trevor folytatja, és nem kell magyarázkodnom.

– Szerelik nálam a vízvezetéket, úgyhogy most itt lakom. – Trevor lehajol, összeszedi néhány holmimat, és felvont szemöldökkel a kezembe nyomja az Üvöltő szelek ázott példányát. Aztán vizes pulóverek következnek, majd előkerül a hóból a Büszkeség és balítélet.

– Hát, ez elég rossz állapotban van – állapítja meg sajnálkozva.

Most már tudom, hogy az univerzum kegyetlen játékot játszik velem.

– Sejtettem, hogy szereted a klasszikusokat – közli Trevor barátságos mosollyal, és elveszi tőlem a táskákat. Egy bólintással köszönetet mondok neki, majd becsúsztatom a kártyát az ajtóba, és belépek a szobába. Hideg van, ezért azonnal a radiátorhoz lépek, és felcsavarom a fűtést.

– Az ember azt hinné, hogy ennyi pénzért nem spórolnak az árammal – húzza el a száját Trevor, és leteszi a táskákat.

Elmosolyodom, és megint bólintok. Megfogom a vizes ruhákat, és a zuhanyfüggöny rúdjára teregetem őket. Amikor visszajövök a nappaliba, kínos csend telepszik ránk. Egy szinte ismeretlen személlyel vagyok egy idegen szobában.

– Közel van a lakásod? – kérdezem, hogy megtörjem a csendet.

– A házam. Igen, körülbelül egy mérföldnyire. Szeretek közel lakni a munkahelyemhez, mert így biztosan nem kések el.

– Jó ötlet. – Nekem is ezt kéne tennem.

Trevor furcsán néz ki lezser öltözékben. Eddig csak öltönyben láttam, de most egy szűk farmert meg egy piros pulóvert visel, és máskor mindig gondosan zselézett haja kócosan hullik a homlokába.

– Szerintem is. És… Egyedül vagy? – érdeklődik Trevor, de rögtön zavarba is jön.

– Igen, egyedül vagyok. – Fogalma sincs, mennyire, teszem hozzá magamban.

– Nem akarok kíváncsiskodni, csak azért kérdeztem, mert úgy vettem észre, a barátod nem nagyon kedvel. – Halkan felnevet, és hátrasimítja a fekete haját.

– Hardin senkit sem kedvel… Úgyhogy nem kell megsértődnöd. – Lenézek a kezemre, és piszkálni kezdem a körmömet. – Egyébként már nem a barátom.

– Sajnálom. Azt hittem, jártok.

– Igen… Úgy volt. Illetve valahogy úgy…

Tényleg jártunk? Hardin szerint igen, de Hardin sok mindent mondott.

– Akkor meg pláne ne haragudj! Mindig rosszat mondok – teszi hozzá nevetve.

– Semmi baj. Nem mondtál rosszat – nyugtatom meg, és kipakolom a maradék holmit a táskából.

– Akarod, hogy elmenjek? Nem szeretnék tolakodó lenni. – Félig már az ajtó felé fordul, mintha így akarná tudtomra adni, hogy komolyan gondolja.

– Nem, nem. Maradj nyugodtan. Persze, csak ha akarsz, mert nem muszáj – hadarom zavartan.

Mi a bajom? Miért hebegek-habogok össze-vissza?

– Oké, akkor maradok – mondja Trevor, és az asztal mellett lévő székre telepszik. Én is keresek magamnak egy ülőhelyet, és végül az ágy szélére ülök. Elég távol vagyok tőle, és csak most tűnik fel, milyen nagy a szoba.

– Hogy érzed magad a Vance-nél? – kérdezi, és ujjával köröket rajzol az asztalra.

– Imádom. Nem is gondoltam, hogy ilyen jó lesz. Nekem ez egy igazi álommunka. Remélem, az egyetem elvégzése után felvesznek állandóra.

– Szerintem előbb is. Christian nagyon kedvel téged. Valamelyik nap egész ebédidő alatt arról a kéziratról áradozott, amit visszaküldtél neki. Azt mondja, jó szemed van, és nála ez komoly elismerést jelent.

– Tényleg ezt mondta? – Elmosolyodom. Furcsa érzés megint mosolyogni.

– Igen. Különben miért hívott volna el a konferenciára? Csak négyen megyünk.

– Négyen? – csodálkozom.

– Igen. Én, te, Christian és Kim.

– Nem tudtam, hogy Kim is jön. – Nagyon remélem, Mr. Vance nem csak azért hívott meg, mert úgy érezte, kötelessége kivételezni Hardin barátnőjével, illetve a legjobb barátja fiával.

– Christian nem bírna ki nélküle egy hétvégét – viccelődik Trevor. – Persze az irodavezetői képességei miatt.

Egy újabb halvány mosollyal értékelem a humoros megjegyzését.

– Persze, értem. És te miért mész? – szalad ki a számon a kérdés, de rögtön meg is bánom. Hogy lehetek ilyen tapintatlan? – Mármint, miért kell ott lenned, amikor pénzügyes vagy – próbálom kiküszöbölni a csorbát.

– Semmi baj, értem, mire gondolsz. A könyvmolyok nem szeretik, ha egy élő számológép is téblábol körülöttük. – Trevor vicces arcot vág, mire elnevetem magam. Őszintén. – Christian nemsokára nyit egy második irodát Seattle-ben, és találkozunk egy lehetséges befektetővel. Aztán kiadó irodákat nézünk meg, és szeretné tudni, hogy jó üzletet köt a bérlővel. Kimberly meg arra figyel, hogy a kiszemelt épületek megfelelnek-e az igényeinknek.

– Az ingatlanbérlésben is otthon vagy? – A szoba végre felmelegedett, ezért leveszem a cipőmet, és magam alá húzom a lábam.

– Nem, csak értek a számokhoz – dicsekszik Trevor. – Egyébként jól fogjuk érezni magunkat. Seattle gyönyörű hely. Voltál már ott?

– Igen, a kedvenc városom. Nem mintha sok közül választhatnék…

– Én sem. Ohióból származom, és eddig nem sok helyen jártam. Ohióhoz mérve Seattle olyan, mint New York.

Azon kapom magam, hogy kíváncsi leszek, és szeretnék többet megtudni Trevorról.

– És mi vett rá, hogy Washington államba gyere?

– Utolsó éves voltam a középiskolában, amikor anyám meghalt, és egyszerűen el kellett jönnöm. Annyi látnivaló van a világban, nem? A halála előtt megígértem neki, hogy nem fogom az életemet abban a szörnyű városban tölteni, ahol mi éltünk. Az a nap volt az életem legjobb és legrosszabb napja, amikor felvettek a washingtoni egyetemre.

– A legrosszabb? – csodálkozom.

– Pont aznap halt meg. Ugye, milyen furcsa? – Trevor szomorúan rám mosolyog. Nagyon aranyos, ahogy a szája csak félig görbül felfelé.

– Sajnálom.

– Ne sajnáld! Egyike volt azoknak az embereknek, akik nem erre a világra valók, mert túlságosan jók. A családom így is több időt kapott arra, hogy vele legyen, mint megérdemelte volna. Nem változtatnék semmit a történteken – jelenti ki. Aztán igazi mosoly jelenik meg az arcán, és rám mutat. – Na és te? Te örökre itt fogsz maradni?

– Nem. Mindig Seattle-be akartam költözni. De mostanában megfordult a fejemben, hogy talán még távolabbra megyek – ismerem be.

– Igazad van. Utazz csak minél többet, és nézz meg annyi helyet, amennyit tudsz! Egy ilyen nőt nem szabad dobozba zárni. – Valószínűleg észreveszi, hogy furcsa arcot vágok, mert gyorsan hozzáteszi: – Elnézést… Úgy értettem, hogy annyi mindent tudnál csinálni. Látom rajtad, hogy sok mindenhez tehetséged van.

Kár mentegetőznie, mert egyáltalán nem zavart, amit mondott. Boldoggá tett, hogy nőnek nevezett. Egész életemben gyereknek éreztem magam, mert mindig úgy kezeltek. Trevor csak egy barátom, egy új barátom, de nagyon örülök a társaságának ezen a borzalmas napon.

– Vacsoráztál már? – kérdezem.

– Még nem. Éppen azon törtem a fejem, hogy rendelek egy pizzát, és akkor nem kell kimennem ebben a hóviharban – mondja nevetve.

– Elfelezünk egyet? – ajánlom fel.

– Rendben – bólint, és elmosolyodik. Már régen nem nézett rám senki ilyen kedvesen.

Hatodik fejezet Hardin

Az apám szörnyen ostoba arcot vág, mint mindig, amikor határozottnak és ellentmondást nem tűrőnek akar látszani. A hatás kedvéért keresztbe tett kézzel áll az ajtóban, elállva a bejáratot.

– Nem fog idejönni, Hardin. Tudja, hogy itt megtalálod.

Legszívesebben kiverném a fogait, de inkább beletúrok a hajamba. Felszisszenek, amikor a hajszálak a sérült bőrömhöz érnek. Nem gondoltam volna, hogy ilyen mély sebeket szerzek, amikor belevágok a falba. De ez a fájdalom semmi ahhoz képest, amit belül érzek. A lelki fájdalom sokkal rosszabb.

– Fiam, szerintem egy kicsit békén kéne hagynod.

Kinek képzeli magát?

– Békén hagynom? Nem békére van szüksége, hanem arra, hogy hazajöjjön! – kiabálom. A szomszédban lakó idős nő megfordul, és ránk bámul. Felemelem a karom, és kérdőn nézek rá.

– Légy szíves, ne legyél udvariatlan a szomszédaimmal! – figyelmeztet az apám.

– Akkor mondd meg nekik, hogy törődjenek a saját dolgukkal! – Biztos vagyok benne, hogy ezt hallotta a vén szatyor.

– Szia, Hardin – sóhajt fel az apám, és becsukja az ajtót.

– A francba! – fakadok ki dühösen. Egy darabig fel-alá járkálok a kis verandán, aztán visszamegyek a kocsihoz.

Hol a pokolban van? Nem csak haragszom, hanem aggódom is érte. Egyedül van, és fél? Hát persze, hogy nem fél. Valószínűleg most veszi számba, hogy miért gyűlöl. Sőt, pontokba szedve leírja az indokait. Mindig mindent uralni akar… Azelőtt megőrjítettek az ostoba listái, de most nagyon szeretném látni, ahogy szorgosan lekörmöli a legfeleslegesebb dolgokat is. Elképzelem, ahogy nagy igyekezetében telt alsó ajkába harap, és összeráncolja a homlokát, amitől az arca komolynak tűnik, és még aranyosabbnak. Bárcsak láthatnám… De most, hogy Noah-val meg az anyjával van, a halvány reményem is szertefoszlott. Ha az anyjának sikerül meggyőznie, hogy Noah jobban illik hozzá, mint én, akkor megint azé a kardigános stréberé lesz.

Újra felhívom, de huszadszor is a hangpostafiókja válaszol. Jóságos ég, hogy én mekkora idióta vagyok! Miután egy órán át keresem minden könyvtárban és könyvesboltban, végre hazamegyek. Talán felbukkan. Talán hazajön… Tudom, hogy nem fog.

De mi van, ha mégis? Fel kell takarítanom a felfordulást, amit csináltam, és vennem kell új edényeket, mert mindent a falhoz vágtam. Hátha mégis hazajön.

Egy férfihang hasít a levegőbe, és valósággal beleremegnek a csontjaim.

– Hol vagy, Scott?

– Láttam, hogy elment a bárból. Itt kell lennie – jelenti ki egy másik férfi.

A padló hideg, amikor kimászom az ágyból. Először azt hittem, apu jött meg a barátaival, de már tudom, hogy tévedtem.

– Gyere ki! Gyere elő, ne bujkálj! – kiált fel a legmélyebb hangú férfi, aztán egy hatalmas reccsenést hallok.

– A férjem nincs itthon – szólal meg anyu, amikor a lépcső aljára érek, és mindenkit látok. Az anyámat és négy férfit.

– Nocsak, nocsak… – mondja a legmagasabb férfi. – Nem is tudtuk, hogy Scottnak ilyen szemrevaló felesége van. – A férfi megragadja anyám karját, és felrántja a heverőről.

Anyám kétségbeesetten összefogja a mellén a blúzát.

– Kérem… Nincs itthon. Ha tartozik maguknak, megadom. Mindent elvihetnek a házból. Mondjuk a tévét…

De a férfi csak elvigyorodik.

– Egy tévét? Nincs szükségem az átkozott tévére!

Nézem, ahogy anyám vergődik, és megpróbál szabadulni a férfi szorításából. Mint az a hal a horgon, amit nemrég fogtam.

– Vannak ékszereim… Nem sok, de… Kérem…

– Fogd be a pofád! – förmed rá a negyedik férfi, és pofon vágja.

– Anya! – kiáltok fel, és beszaladok a nappaliba.

– Hardin… Menj fel! – szól rám ijedten anyám. De nem fogom itthagyni ezekkel a rossz emberekkel.

– Tűnj innen, te kis semmirekellő! – förmed rám az egyik, és olyan erővel lök meg, hogy a padlóra esem. – Tudod, mi a gond, ribanc? Az, hogy a férjed ezt művelte velem – mordul az anyámra, és a felhasadt fejbőrére mutat. – És mivel ő nincs itt, most veled fogunk szórakozni. – A férfi elvigyorodik, mire anyám rugdalni kezdi a lábával.

– Hardin, menj fel… Most rögtön! – rivall rám.

Miért rám haragszik?

– Szerintem a kissrác nézni akarja – röhögi a sebesült férfi, és a heverőre dobja anyámat.

Felriadok, és felülök az ágyban.

A rohadt életbe…

Mindig visszajönnek, és egyre rosszabbak ezek a rémálmok. Pedig már annyira megszoktam, hogy elmaradtak, és tudtam aludni. Ez Tess miatt volt, csak miatta.

De most itt vagyok hajnali négykor, a véres lepedőn, amit összemaszatolt az öklömből szivárgó vér, és szörnyű fejfájás kínoz a rémálom miatt.

Lehunyom a szemem. Megpróbálok úgy tenni, mintha Tessa itt lenne, és reménykedem, hogy megint a szememre jön az álom.

Hetedik fejezet

– Tess… Ébredj fel, bébi – súgja a fülembe Hardin, és megcsókol a fülem alatt. – Olyan gyönyörű vagy, amikor ébredezel.

Elmosolyodom, és a hajánál fogva magamhoz húzom a fejét. Összedörgölöm az orrunkat, mire felnevet.

– Szeretlek – mondja, és az ajkamra szorítja a száját.

Miért nem érzem az érintését?

– Hardin? – kérdezem. – Hardin?

A képe lassan szertefoszlik, és eltűnik mellőlem…

Kinyitom a szemem, és a valóságban találom magam. Az ismeretlen szoba koromsötét, és egy pillanatig nem is fogom fel, hol vagyok. Aztán rájövök: egy motelszobában. Egyedül. Lekapom a mobilt az éjjeliszekrényről, és megnézem a kijelzőt. Hajnali négy óra. Letörlöm a könnyeimet, és lehunyom a szemem, hátha vissza tudok térni Hardinhoz, még ha csak álmomban is.

Amikor megint felébredek, hét óra van. Belépek a zuhany alá, és megpróbálom élvezni a forró vizet, mert kényelmesen ellazít. Megszárítom a hajam, és kisminkelem magam. Ma először érzem úgy, hogy normálisan nézek ki. Meg kell szabadulnom ettől a… ettől a borzalomtól, ami a lelkemben kavarog. Mivel nem tudom, hogyan kell, követem anyám példáját, és festek magamnak egy tökéletes arcot, amivel leplezem a valóságot.

Mire végzek a sminkeléssel, kipihentnek, sőt kifejezetten szépnek látom magam a tükörben. Besütöm a hajam, és előkotrom a táskából a fehér ruhámat. Te jóságos ég! Még jó, hogy van vasaló a szobában. Hideg van ehhez a ruhához, ami a térdemig sem ér, de nem leszek sokáig a szabadban. Kiválasztok egy egyszerű fekete, lapos talpú cipőt, és a ruhával együtt az ágyra készítem.

Mielőtt felöltözöm, átpakolom a táskáimat, hogy nagyobb rend legyen bennük. Remélem, anyám hamarosan hív, és jó híreket közöl a kollégiummal kapcsolatban. Ha nem, akkor még egy darabig itt kell maradnom, és hamar elfogy a kis pénzem. Talán inkább keresnem kéne egy saját helyet. Lehet, hogy megengedhetnék magamnak egy kis lakást a kiadó közelében.

Kilépek az ajtón, és örömmel látom, hogy a hó nagy része elolvadt a reggeli napsütésben. Kinyitom a kocsim ajtaját, és Trevor pont ekkor lép ki a szobájából, ami kettővel odébb van. Fekete öltönyt és zöld nyakkendőt visel. Nagyon összeszedett és elegáns.

– Jó reggelt! Segítettem volna, miért nem kértél meg? – mondja, amikor meglátja a táskákat a kezemben.

Tegnap este, miután megettük a pizzát, egy darabig még tévéztünk, és egyetemi történetekkel szórakoztattuk egymást. Neki persze sokkal több sztorija volt, mivel már végzett. Szívesen hallgattam, mert tudtam, hogy nekem is ilyen élményeket kellett volna átélnem. Ez elszomorított, mert már rájöttem, hogy nem lett volna szabad olyan emberekkel buliznom, mint Hardin. Miért nem kerestem magamnak egy kisebb, de megbízható baráti társaságot? Minden más lett volna és sokkal jobb.

– Jól aludtál? – kérdezi Trevor, és előveszi a kulcsait a zsebéből. Egy halk kattanás, és a BMW motorja beindul. Hát persze, hogy az övé a BMW.

– A kocsid magától elindul? – kérdezem nevetve.

Feltartja a kulcsot.

– Ez indítja el.

– Hát persze – mosolygok gúnyosan.

– Nagyon kényelmes – védekezik.

– Nem inkább felvágós?

– Egy kicsit – ismeri be nevetve. – De akkor is nagyon kényelmes. Ma is gyönyörű vagy, mint mindig.

Beteszem a táskákat a csomagtartóba.

– Köszönöm. Nagyon fázom – közlöm vele, és beülök az autóba.

– Viszlát a kiadóban, Tessa! – Felemeli a kezét, és ő is beszáll a BMW-jébe.

A napsütés ellenére hideg van, ezért minél előbb el akarom indítani a kocsit, hogy bekapcsolhassam a fűtést.

De csak egy halk kerregést hallok, amikor elfordítom a slusszkulcsot, és a motor nem indul be.

A szemöldökömet ráncolva újra próbálkozom, de ugyanaz a végeredmény.

– Na, most már elég volt! – fakadok ki hangosan, és ütögetni kezdem a kormánykereket.

Harmadszor is nekigyürkőzöm, de semmi sem történik. Most már a kerregést sem hallom. Felnézek, és hálát adok az égnek, hogy Trevor még itt van. Leengedi az ablakát, én meg kényszeredetten nevetek a saját szerencsétlenségemen.

– El tudnál vinni? – kérdezem.

– Persze – mondja bólintva. – Azt hiszem, tudom, hová mész… – teszi hozzá nevetve.

Kiszállok a kocsimból.

A rövid út alatt bekapcsolom a mobilomat. Meglepő módon nem kaptam új SMS-eket Hardintól. Van viszont néhány hangüzenetem, de nem tudom, hogy tőle vagy anyámtól. Nem merem meghallgatni egyiket sem, ezért inkább egy SMS-ben érdeklődöm anyámtól, hogy mit intézett a kollégiummal kapcsolatban. Trevor a kiadó kapujában tesz le, hogy ne kelljen a hidegben gyalogolnom. Milyen figyelmes.

– Nagyon frissnek nézel ki. – Kimberly mosolyogva üdvözöl, amikor bemegyek az előtérbe, és felkapok egy fánkot az asztalról.

– Kicsit jobban érzem magam – válaszolom, és öntök magamnak kávét.

– Készen állsz a holnapra? Már alig várom, hogy elutazzunk a hétvégére. Seattle-ben fantasztikus boltok vannak, és amíg Mr. Vance meg Trevor tárgyal, addig mi vásárolgathatunk. Na és… beszéltél Hardinnal?

Egy kis habozás után úgy döntök, hogy elmondom neki az igazat, mert úgyis rá fog jönni.

– Nem. Sőt, tegnap elköltöztem a lakásunkból – közlöm vele, mire elkomorodik.

– Sajnálom, Tessa. Idővel könnyebb lesz.

Remélem, igaza van.

A napom a vártnál gyorsabban telik, és korán befejezem a kéziratot. Izgatott vagyok, hogy Seattle-be utazhatok, és remélem, hogy megfeledkezem Hardinról, ha csak egy kis időre is. Hétfőn lesz a születésnapom, amit egyáltalán nem várok. Ha nem omlik minden így össze, akkor kedden Angliába mennék Hardinnal. Nem akarom az anyámmal tölteni a karácsonyt. Remélhetőleg addigra már sikerül visszakerülnöm a kollégiumba, ami valószínűleg üres lesz az ünnepek alatt. Ki kell találnom valami jó ürügyet, hogy miért nem megyek haza. Tudom, hogy karácsony van, és nem szép dolog magára hagyni anyámat, de nem vagyok ünnepi hangulatban.

A munkanap vége felé anyám küld egy SMS-t, amelyben közli, hogy a kollégiumtól még nem kapott választ. Remek. Még egy éjszakát a motelben kell töltenem, mielőtt holnap Seattle-be megyek. Egyáltalán nem vicces, hogy egyik helyről a másikra kell hurcolkodnom.

Már készülődöm, amikor rájövök, hogy nem az én kocsimmal jöttem be dolgozni. Remélem, Trevor még nem ment el.

– Akkor, viszlát holnap. Itt találkozunk, és Christian sofőrje visz minket Seattle-be – búcsúzik tőlem Kimberly.

Mr. Vance-nek van sofőrje?

Hát persze.

Amikor kilépek a liftből, meglátom Trevort, aki az egyik fekete fotelban üldögél az előcsarnokban. A fekete bőr és a fekete öltöny még jobban kihangsúlyozza a világoskék szemét. Nagyon jól néz ki.

– Nem tudtam, hogy szükséged van-e a fuvarra, és nem akartalak az irodádban zavarni – fogad, amikor odaérek hozzá.

– Köszönöm, nagyon kedves tőled. Ha visszaérek a motelba, felhívok egy szerelőt, hogy nézze meg a kocsimat. – Kicsit melegebb van, mint reggel, de még mindig elég hideg a levegő.

– Megvárhatom veled, ha akarod. Nálam végeztek a vízvezetékkel, úgyhogy ma már nem alszom a motelben, de megvárom a szerelőt, ha… – Trevor hirtelen elhallgat, és a szeme tágra nyílik.

– Mi a baj? – kérdezem, és követem a pillantását. Meglátom Hardint, aki a kocsijának támaszkodva áll a parkolóban, és haragtól szikrázó szemmel mered Trevorra meg rám.

Úgy érzem, eláll a lélegzetem, és nem kapok levegőt. Pedig már azt hittem, nem lehet rosszabb.

– Mit keresel itt, Hardin? – vonom kérdőre, és elindulok felé.

– Mivel nem válaszolsz a hívásaimra, nem maradt sok választásom – válaszolja.

– Jó oka van annak, hogy nem veszem fel a telefont, ha hívsz. Nem bukkanhatsz csak így fel a munkahelyemen! – kiáltok rá felháborodottan.

Trevor kényelmetlenül feszeng, és látszik rajta, hogy aggasztja Hardin jelenléte, de mellettem marad.

– Jól vagy? Szólj, ha mehetünk.

– Hová? – kérdezi Hardin felbőszült arccal.

– Trevor visszavisz a motelbe, mert reggel nem indult el a kocsim.

– Motelbe! – Most már Hardin is felemeli a hangját.

Mielőtt megállíthatnám, a gallérjánál fogva megragadja Trevort, és egy piros teherautónak szorítja.

– Hardin! Hagyd abba! Engedd el! Nem együtt lakunk! – hadarom. Nem értem, miért magyarázkodom neki, de nem akarom, hogy bántsa Trevort.

Hardin elengedi Trevor gallérját, de továbbra is fenyegetően mered a szemébe, és egészen közel hajol hozzá.

– Hagyd békén, méghozzá azonnal! – Megragadom Hardin vállát, mire egy kicsit megnyugszik.

– Tartsd magad távol Tessától – sziszegi Trevor arcába, alig néhány centiméter távolságból.

Trevor fehér, mint a fal. Már megint belekevertem valakit a zűrös ügyeimbe. Pedig Trevor teljesen ártatlan, és nem érdemli meg, hogy Hardin így bánjon vele.

– Ne haragudj – nézek Trevorra mentegetőzve.

– Semmi baj. Szükséged van még a fuvarra? – érdeklődik.

– Nem! – válaszol helyettem Hardin.

– De igen – jelentem ki határozottan. – Csak egy percet kérek.

Trevor bólint, és a kocsijához megy, hogy tudjunk Hardinnal beszélgetni. Igazi gentlemanként viselkedik.

Nyolcadik fejezet

– El sem tudom hinni, hogy egy motelben szálltál meg. – Hardin beletúr a hajába.

– Igen… Én sem hittem volna, hogy ez lesz…

– Maradj a lakásban. Én majd visszamegyek a diákházba, vagy kitalálok valamit.

– Nem. – Arról szó sem lehet.

– Ne legyél már ilyen ellenséges. – Hardin megdörzsöli a homlokát.

– Ellenséges? Ezt komolyan mondod? Kezdjük ott, hogy nem is lenne szabad szóba állnom veled.

– Csillapodj le, kérlek. Mi a baja a kocsidnak? És az a fickó miért szállt meg a motelben?

– Fogalmam sincs, mi a baja a kocsimnak! – Ingerülten felsóhajtok. Semmi köze hozzá, miért töltötte Trevor az éjszakát a motelben.

– Majd megnézem.

– Nem! Fel fogok hívni egy szerelőt. Most pedig menj el.

– Követlek a motelig. – Hardin az út felé int a fejével.

– Nem hagynád abba végre? – mordulok fel dühösen, de Hardin csak megcsóválja a fejét. – Mi ez? Valami újabb játék? Kíváncsi vagy, meddig feszítheted a húrt?

Hardin hátralép, mintha meglöktem volna. Trevor a kocsijában vár rám.

– Nem. Nem erről van szó. Hogy gondolhatsz ilyet rólam, azok után, amit tettem?

– Fején találtad a szöget, Hardin. Mi mást gondolhatnék rólad, azok után, amit tettél? – Majdnem elnevetem magam, annyira abszurd, hogy pont így fogalmaz.

– Csak azt szeretném, ha szóba állnál velem. Hiszem, hogy meg tudjuk beszélni – kezdi a győzködést. Amióta ismerem, annyiszor átvert már, hogy nem tudom megállapítani, mikor mond igazat, vagy mit gondol valójában.

– Tudom, hogy neked is hiányzom… – jelenti ki Hardin, és a kocsijának támaszkodik. Megáll az eszem! Hogy lehet ennyire öntelt és magabiztos?

– Azt akarod hallani tőlem, hogy hiányzol? Hát persze, hogy hiányzol. De tudod, mi a helyzet? Igazából nem is te hiányzol, hanem az a személy, akinek hittelek. Most viszont nem tudom, ki vagy valójában, és nem akarok foglalkozni veled! – kiáltom magamból kikelve.

– Mindig tudtad, ki vagyok valójában! Most is tudod, hogy végig önmagamat adtam! – harsogja. Miért van az, hogy valahányszor beszélünk, kiabálás lesz a vége? Azért, mert az őrületbe kerget.

– Nem! Már egyáltalán nem hiszem ezt. Ha tudnám, akkor… – Gyorsan elhallgatok, mielőtt beismerem, hogy meg akarok neki bocsátani. Az egy dolog, hogy mit szeretnék csinálni, de sokkal fontosabb, hogy tudom, mit nem szabad csinálnom.

– Akkor? – kérdezi Hardin. Hát persze… Erősködik, mert tudni akarja, mit hallgatok el.

– Semmi. Most menj el!

– Tess… El sem tudod képzelni, milyen borzalmas volt nekem az utóbbi néhány napban. Nem tudok aludni, képtelen vagyok élni és mozogni nélküled. Tudnom kell, hogy van-e esély arra…

Nem bírom tovább, és félbeszakítom.

– Milyen volt neked? – Hogy lehet ennyire önző? – Szerinted nekem milyen volt, Hardin? Képzeld el, milyen lehetett, amikor néhány óra alatt széthullott az életem. Annyira szerettem valakit, hogy miatta mindent feladtam, aztán rádöbbentem, hogy csak egy trófea, egy fogadás voltam neki. Szerinted milyen érzés volt? – Egy lépéssel közelebb megyek hozzá, és idegességemben hadonászni kezdek. – Milyen érzés volt megszakítani a kapcsolatot az anyámmal egy olyan ember miatt, aki később a sárba taposott? Milyen lehet most egy motelszobában dekkolnom, mert nincs hol laknom? És vajon mennyire zavar, hogy nem tudok továbblépni, mert állandóan felbukkansz az életemben? Egyszerűen nem fogod fel, mikor kell leállni!

Hardin nem szólal meg, ezért folytatom a kirohanásomat. A szívem mélyén úgy érzem, hogy túl kemény vagyok vele, de aztán eszembe jut az árulása. Megérdemli, amit kap!

– Úgyhogy most ne próbálj panaszkodni, hogy milyen nehéz neked, mert te tehetsz mindenről. Mindent tönkretettél, mert te ilyen vagy. Tudod, mit? Nem sajnállak… Illetve igen! Sajnállak, mert sosem leszel boldog. Egész életedben magányos leszel, és ezért szánalomra méltó vagy. Én majd továbblépek, találkozom egy kedves férfival, aki rendesen bánik velem. Összeházasodunk, és gyerekeink születnek. Én boldog leszek.

A hosszú beszéd után kifulladok, és elhallgatok. Hardin piros szemmel, tátva maradt szájjal néz rám.

– Tudod, mi az egészben a legrosszabb? Az, hogy figyelmeztettél. Megmondtad, hogy tönkre fogsz tenni, de én nem hallgattam rád. – Hiába igyekszem, nem tudom visszatartani a könnyeimet. Végigcsorognak az arcomon, és a smink csípni kezdi a szememet.

– Én… Nagyon sajnálom… Most elmegyek – motyogja Hardin. Teljesen összetörtnek és legyőzöttnek tűnik. Pontosan így akartam látni, most mégsem tudok örülni, és nem érzek elégtételt.

Talán megbocsátottam volna neki az elején, ha elmondja az igazat. Talán még akkor is, miután lefeküdtünk. De ő tovább titkolózott, és le akarta fizetni a barátait, hogy hallgassanak. Aztán úgy próbált csapdába csalni, hogy ragaszkodott a közös bérleti szerződéshez. Az emberek általában nem felejtik el az első szexuális együttlétüket valakivel, aki fontos nekik. De Hardin még ezt is elrontotta.

Trevor kocsijához futok, és beszállok. A ventilátor az arcomba vágja a forró levegőt. Trevor nem szólal meg, és megint hálás vagyok a tapintatos viselkedéséért. Csendben érkezünk meg a motelhez, ahol kitesz, és elbúcsúzik tőlem.

A nap lassan lebukik a látóhatár mögé. Ideje lefekvéshez készülődnöm. Rászánom magam egy forró zuhanyra. Nem tudom kiverni a fejemből Hardin pillantását, amikor elhátrált tőlem, és beszállt a kocsijába. Valahányszor lehunyom a szemem, látom az arcát magam előtt.

A távozása óta nem csörgött a telefonom. Volt egy ostoba elképzelésem, hogy működhet a kapcsolatunk. A kettőnk közötti különbségek meg az indulatos természete ellenére… Illetve mindkettőnk indulatos természete ellenére, azt hittem, megleszünk együtt. A végén, nem is tudom, hogyan sikerül elaludnom, de szerencsére egy idő után elnyom az álom.

Másnap reggel elfog az idegesség, mert még sosem vettem részt üzleti konferencián. Ráadásul este teljesen kiment a fejemből, hogy meg kell csináltatni a kocsimat. Kikeresem a legközelebbi szerelőműhely számát, és felhívom őket. Valószínűleg fizetnem kell majd, hogy hétvégén is náluk maradhasson a kocsi, de most ez a legkisebb gondom. Egy barátságos férfihang szól bele a telefonba. Nem említem a hétvégi felárat, hátha nem foglalkoznak vele, és nem lesznek emiatt plusz költségeim.

Nekilátok a készülődésnek. Besütöm a hajam, és a szokásosnál több sminket teszek fel. A tengerészkék ruhát választom, amit még nem viseltem, és azért vettem, mert tudtam, hogy Hardinnak tetszeni fog az idomaimra simuló vékony anyag. A ruha egyébként egyáltalán nem kihívó. Combközépig ér, és hosszú ujjú, de nagyon jól áll rajtam.

Gyűlölöm, hogy mindenről ő jut az eszembe. A tükör előtt állva elképzelem, hogyan bámulna rám. Kitágulna a pupillája, megnyalná a száját, aztán a foga közé venné a piercingjét, miközben nézné, ahogy megigazítom a hajam.

A kopogás felriaszt az álmodozásból.

– Ms. Young? – kérdezi egy kék szerelőruhát viselő férfi, miután kinyitom az ajtót.

– Igen, én vagyok. – Kinyitom a táskámat, és előveszem a kocsi kulcsát. – Tessék. A fehér Corolláról van szó – közlöm vele, és a kezébe nyomom a slusszkulcsot.

A férfi megfordul, és kinéz a teraszajtón.

– Fehér Corolla? – kérdezi értetlenül.

Kilépek, és… A kocsim egyszerűen felszívódott!

– Mi a… Rendben, felhívom a recepciót, hátha elvontatták. Mert tegnap itt hagytam. – Ez a nap is jól kezdődik! – Jó reggelt, Tessa Young vagyok a harminchatos szobából – szólok bele a telefonba, amikor bejelentkezik a recepciós. – Elvontatták a kocsimat? – Igyekszem udvarias hangon érdeklődni, pedig nagyon bosszús vagyok.

– Nem – válaszolja a férfi.

Szédülni kezdek.

– Akkor ellopták, vagy… – Ha valaki elvitte a kocsit, tényleg felrobbanok a méregtől. Mindjárt indulnom kell!

– Nem, a barátja idejött, és elvitette ma reggel.

– A barátom?

– Igen. Aki tele van… tetoválással… – A férfi ezt olyan halkan teszi hozzá, mintha Hardin hallhatná.

– Micsoda? – Hallottam a recepciós szavait, de nem tudom felfogni.

– Idejött egy teherautóval, körülbelül két órája – közli a férfi, majd mentegetőzni kezd. – Elnézést, azt hittem, tud róla…

– Köszönöm. – Nagyot sóhajtok, és a szerelőhöz fordulok. – Nagyon sajnálom. Úgy tűnik, valaki már elvitte a kocsimat egy másik műhelybe. Nem tudtam róla. Elnézést kérek, hogy pazaroltam az idejét.

A férfi elmosolyodik, és megnyugtat, hogy semmi gond.

A tegnapi veszekedésünk után teljesen kiment a fejemből, hogy ma valahogy be kell jutnom a kiadóba. Felhívom Trevort, aki azt válaszolja, hogy már megkérte Mr. Vance-t és Kimberlyt, hogy jöjjenek a motel felé, és vegyenek fel. Megköszönöm az előrelátását, és elhúzom a függönyt az ablakon. Egy fekete autó áll meg a szobám előtt. Legördül az ablaka, és meglátom Kimberly szőke haját.

– Jó reggelt! Itt a felmentő sereg! – jelenti be nevetve, amikor kinyitom az ajtót. Az okos és kedves Trevor mindenre gondol.

A sofőr kiszáll, a sapkájához emeli a kezét, a csomagtartóba teszi a táskámat, és kinyitja előttem a hátsó ajtót. Két egymással szemben lévő dupla ülést pillantok meg. Kimberly megveregeti a puha bőrt maga mellett, hogy ott foglaljak helyet. A másik ülésen Mr. Vance és Trevor mosolyog rám.

– Készen állsz a hétvégi kiruccanásra? – kérdezi Trevor széles mosollyal az arcán.

– Nem is tudod elképzelni, mennyire – válaszolom, és beszállok a kocsiba.

Kilencedik fejezet Tessa

Az autópályára érve Mr. Vance és Trevor beszélgetni kezd a seattle-i új épületek bérleti díjáról. Kimberly megbök a könyökével, és a két kezével utánozza a férfiak beszédét.

– Ezek a fiúk olyan komolyak – panaszkodik. – Trevor azt mondta, történt valami a kocsiddal.

– Igen. Fogalmam sincs, mi baja – válaszolom, és igyekszem könnyed hangon beszélni. Kimberly barátságos mosolya sokat segít. – Tegnap nem indult el, ezért ma kihívtam egy szerelőt. De Hardin már elvitette egy műhelybe.

Kimberly hamiskásan rám kacsint.

– Nem adja fel?

– Nem. – Megcsóválom a fejem, és felsóhajtok. – Pedig adnia kéne egy kis időt, hogy feldolgozzam a történteket.

– Mit kell feldolgoznod? – érdeklődik Kim. Elfelejtettem, hogy nem ismeri a részleteket a fogadásról és a megaláztatásomról. Nem is fogom elmesélni neki. Elég, ha annyit tud, hogy szakítottunk Hardinnal.

– Nem is tudom… Ezt az egészet. Most annyi minden van az életemben, és még mindig nem tudom, hol fogok lakni. Úgy érzem, nem veszi olyan komolyan a helyzetet, mint kéne. Azt hiszi, hogy ide-oda rángathat, és beleszólhat az életembe. Aztán felbukkan, bocsánatot kér, és én mindent elfelejtek. De ez nem így működik. Legalábbis többé már nem – teszem hozzá méltatlankodva.

– Igazad van. Örülök, hogy a sarkadra tudsz állni – dicsér meg Kimberly.

Én meg annak örülök, hogy nem érdeklődik a részletek iránt.

– Én is…

Tényleg büszke vagyok magamra, hogy ellen tudtam állni Hardinnak, és nem adtam meg magam, ugyanakkor nagyon rosszul esik, ha arra gondolok, amit tegnap a fejéhez vágtam. Tudom, hogy megérdemelte, de állandóan ott motoszkál bennem egy gondolat. Mi van, ha igaz, amit állít, és tényleg szeret? De még ha így is lenne… Mi a biztosíték arra, hogy nem fog újra megbántani?

Mert ő ilyen. Mindenkit megbánt.

Kimberly témát vált.

– Ma este szórakozni megyünk az utolsó tárgyalás után – jelenti ki izgatottan. – Vasárnap a fiúk egész délelőtt tárgyalni fognak, úgyhogy majd akkor vásárolunk. De ma este szórakozunk, és talán szombat este is. Mi a véleményed?

– És hová megyünk? – kérdezem nevetve. – Én még csak tizennyolc éves vagyok.

– Ugyan már… Christian sok embert ismer Seattle-ben. Ha vele vagy, bárhová beengednek. – Nagyon tetszik, ahogy Kimberly szeme felcsillan, amikor Mr. Vance-ről beszél, pedig ott ül mellette.

– Rendben – bólintok. Még sosem voltam „szórakozni”. Részt vettem néhány bulin a diákházban, de még sosem jártam „night club”-ban vagy valami hasonló helyen.

– Jó lesz, ne aggódj! – biztat Kim. – És mindenképpen ezt a ruhát kell felvenned – teszi hozzá nevetve.

Tizedik fejezet Hardin

Egész életedben magányos leszel, és ezért szánalomra méltó vagy. Én majd továbblépek, találkozom egy kedves férfival, aki rendesen bánik velem. Összeházasodunk, és gyerekeink születnek. Én boldog leszek.

Tessa szavait hallom újra és újra a fejemben. Tudom, hogy igaza van, de nagyon szeretném, ha tévedne. Mostanáig sosem zavart az egyedüllét, de most már tudom, miből maradok ki.

– Benne vagy? – Jace hangja riaszt fel a gondolataimból.

– Mi van? – kérdezek vissza. Majdnem elfelejtettem, hogy vezetek.

Jace megcsóválja a fejét, és szív egy slukkot a füves cigiből.

– Azt kérdeztem, hogy benne vagy-e. Zedhez megyünk.

Felsóhajtok.

– Nem tudom…

– Miért nem? Ne kényeskedj már annyit! Úgy sírdogálsz, mint egy nyálas kisbaba.

Haragos pillantást vetek rá. Ha tegnap éjjel kialudtam volna magam, akkor most odanyúlnék, és megfojtanám.

– Nem sírdogálok – tiltakozom.

– De igen, haver. Ma este be kell rúgnod, és meg kell döntened valakit. Biztosan lesznek ott könnyű lányok.

– Nincs szükségem arra, hogy megdöntsek valakit. – Senkit sem akarok Tessán kívül.

– Na, akkor vigyél el Zedhez. Ha nincs kedved kamatyolni, akkor legalább igyál meg néhány sört velünk – javasolja Jace.

– Sosem akartok valami mást csinálni? – szalad ki a számon a kérdés, és Jace úgy néz rám, mintha hirtelen szarvam nőtt volna.

– Mi van?

– Tudod… Nem unalmas állandóan bulizni, és mindig más lánnyal henteregni?

– Te jóságos ég! Ez rosszabb, mint gondoltam. Eléggé megszívtad, haver.

– Nem. Csak mondtam. Egy idő után uncsi mindig ugyanazt csinálni.

Jace-nek fogalma sincs arról, milyen élvezetes az ágyban heverni, és megnevettetni Tessát. Vagy hallgatni, ahogy a kedvenc regényeiről áradozik. Vagy elkapni a kezét, amikor meg akar ütni, mert titokban megtaperolom egy nyilvános helyen. Ezek ezerszer jobbak, mint bármelyik buli, ahol eddig voltam.

– Az a bige tényleg a bőröd alá mászott. Pocsék lehet. – Jace jót röhög rajtam.

– Nem igaz – hazudom.

– Dehogynem… – vigyorog, és kidobja a csikket a kocsi ablakán. – De a csaj most facér, nem? – kérdezi hirtelen. Olyan erősen markolom a kormánykereket, hogy elfehéredik a kezem. – Csak vicceltem, Scott. Látni akartam, hogy felkapod-e a vizet.

– Menj a pokolba… – morgom ingerülten, és befordulok Zed utcájába.

Tizenegyedik fejezet Tessa

Még sosem láttam olyan szép szállodát, mint a seattle-i Four Seasons. Megpróbálok lassan haladni, hogy minden részletet megcsodálhassak, de Kimberly valósággal beránt a liftbe, aztán végigvonszol a folyosón. Trevor és Mr. Vance alig tud lépést tartani velünk.

Végre megáll egy ajtó előtt.

– Itt van a szobád. Ha kipakoltál, várunk a lakosztályunkban, hogy átbeszéljük a hétvége napirendi pontjait, bár szerintem már mindent tudsz. Öltözz át, mert ezt a ruhát estére kéne tartogatnod, amikor elmegyünk bulizni. – Kim rám kacsint, és folytatja az útját a folyosón.

Hatalmas a különbség a gyönyörű szálloda meg a motel között, ahol az elmúlt két éjszakát töltöttem. Az előcsarnokban lévő festmény valószínűleg többe került, mint amennyit a másik helyen egy egész szoba dekorációjára költöttek. Kinézek az ablakon, és megcsodálom a kilátást. Seattle hihetetlenül szép város. El tudnám képzelni magam itt egy apartmanban, egy felhőkarcolóban, amint a Seattle Publishingnél dolgozom. Vagy a Vance Kiadónál, mivel itt is hamarosan nyitnak egy új irodát. Egyszerűen fantasztikus lenne!

Felakasztom a hétvégére szánt ruhákat, és felveszek egy szűk fekete szoknyát meg egy lila blúzt. Nagyon izgatott vagyok a konferencia miatt, és egy kicsit félek az esti szórakozástól. Tudom, hogy szükségem van a kikapcsolódásra, de ez az egész olyan új nekem, és még mindig üresnek érzem magam. Nem hevertem ki a sebeket, amelyeket Hardin okozott.

Mire Kimberly és Mr. Vance lakosztályába érek, már fél három van. Sietek, mert tudom, hogy háromra lent kell lennünk a konferenciateremben.

Kimberly barátságosan üdvözöl, és bevezet. A lakosztályuknak van egy társalgója meg egy saját nappalija is, és nagyobbnak tűnik, mint az anyám egész háza.

– Nahát… Ez gyönyörű! – tátom el a számat.

Mr. Vance felnevet, és tölt magának egy pohár vizet.

– Nem rossz.

– Rendeltünk a szobaszervizzel ételt, hogy bekapjunk valamit, mielőtt lemegyünk. Bármelyik percben itt lehet – közli Kimberly, és mosolyogva megköszönöm neki. Csak most veszem észre, milyen éhes vagyok, hogy megemlítette az ételt. Egész nap nem ettem egy falatot sem.

– Készen állsz arra, hogy halálra und magad? – kérdezi Trevor, és kilép a társalgóból.

– Nekem nem lesz unalmas – válaszolom mosolyogva, mire elneveti magát. – Lehet, hogy nem is akarok eljönni innen – teszem hozzá.

– Én sem – ismeri be Trevor.

– Csatlakozom – emeli fel a kezét Kim.

Mr. Vance megcsóválja a fejét.

– Megszervezhetjük, szívem. – Mr. Vance Kim hátára teszi a kezét, és a meghitt mozdulat láttán önkéntelenül elkapom róluk a pillantásomat.

– Ide kéne hoznunk a főirodát, és már költözhetünk is – jelenti ki viccesen Kimberly. Legalábbis azt hiszem, tréfál.

– Smith-nek nagyon tetszene Seattle – jegyzi meg Mr. Vance.

– Smith-nek? – kérdezem, aztán eszembe jut a kisfia, akit az esküvőn láttam, és zavartan elpirulok. – Elnézés, persze. A fia.

– Semmi baj. Tudom, hogy nagyon furcsa neve van. – A főnököm felnevet, és Kimberlyhez hajol. Milyen jó lehet egy szerető, megbízható társsal élni! Nem tehetek róla, irigylem Kimberlyt ezért. Van egy férfi az életében, aki láthatóan nagyon szereti, és mindent megtenne, hogy boldoggá tegye. Milyen szerencsés…

Elmosolyodom.

– Szerintem nagyon szép név.

Evés után lemegyünk a földszintre, és nemsokára egy hatalmas konferenciateremben találom magam, olyan emberek társaságában, akik mind imádják a könyveket. Ez maga a mennyország.

– Kapcsolatok, kapcsolatok, és megint csak kapcsolatok – hangsúlyozza Mr. Vance. – Minden a kapcsolatokról szól.

A következő három órában bemutat a helyiségben lévő minden egyes személynek. Az tetszik a legjobban, hogy nem a gyakornokaként mutat be nekik, és felnőttként bánik velem. Ahogy a többi résztvevő is.

Tizenkettedik fejezet Hardin

– Nocsak, nocsak. Nézzenek oda, ki van itt! – kiált fel Molly, amikor Jace-szel besétálunk Zed lakásába.

– Máris részeg és terhes vagy? – kérdezem tőle köszönés helyett.

– Na és? Már elmúlt öt óra – közli gonosz vigyorral az arcán. – Igyál velem egyet, Hardin! – Molly felkap egy barna folyadékkal teli üveget, és két poharat tesz a pultra.

– Rendben. Egyet – adom be a derekamat, mire Molly mosolyogva tölt az italból.

Tíz perccel később azon kapom magam, hogy a fényképeket nézegetem a mobilomon. Bárcsak hagytam volna, hogy Tessa több közös képet készítsen rólunk, és most többet láthatnék! Tényleg megszívtam, ahogy Jace fogalmazott. Úgy érzem, hogy lassan elveszítem az eszem, és már az sem érdekel, milyen őrültséget csinálok, csak megint a közelébe tudjak kerülni.

Én boldog leszek, ezt mondta. Tudom, hogy nem tettem boldoggá, de képes lennék rá. Ugyanakkor nem helyes, hogy állandóan zaklatom. Azért javíttattam meg a kocsiját, mert nem akartam, hogy még ezzel is foglalkoznia kelljen. Örülök, hogy megtettem, mert különben nem tudnám, hogy ma Seattle-be megy. Amikor felhívtam Vance-t, és közöltem vele, hogy Tessának nincs kocsija, az öreg megnyugtatott, hogy ma bevitte a kiadóba, és utána elutaznak.

Tessa miért nem mondta el nekem? Most a fafejű Trevor van vele, és nem én. Tudom, hogy tetszik neki Tessa, és láttam, hogy ő is odavan azért a nyálgépért. Pontosan ilyen fickóra van szüksége, nagyon hasonlítanak egymásra. Nem úgy, mint velem. Az a tökfej boldoggá tudná tenni. A gondolat felbőszít, és legszívesebben beleverném a fejét egy ablakba…

De talán tényleg békén kell hagynom, és esélyt adnom arra, hogy boldog legyen. Tegnap egyértelműen a tudomásomra hozta, hogy nem tud megbocsátani.

– Molly! – kiáltok fel.

– Mi van?

– Hozz még egyet! – Nem is nézek oda, de el tudom képzelni Molly diadalittas vigyorát.

Tizenharmadik fejezet Tessa

– Ez egyszerűen fantasztikus volt! Még egyszer nagyon köszönöm, hogy elhozott ide – áradozom Mr. Vance-nek, miközben mind belépünk a liftbe.

– Nagyon örülök, hogy itt van, Tessa. Maga az egyik legjobb alkalmazottam. Hiába gyakornok, máris nagyon okos. És kérem, az ég szerelmére, hívjon végre Christiannek! Hányszor kell még mondanom magának? – teszi hozzá színlelt nehezteléssel.

– Igen, rendben. Ez a konferencia maga volt a mennyország, Mr… Christian. Nagyon élveztem, hogy hallhattam a többiek véleményét a digitális kiadásról. Annál is inkább, mert úgy vélem, a könyvkiadásnak ez az ága a közeljövőben robbanásszerű fejlődésen megy majd át, és az olvasók imádni fogják, olyan kényelmes és könnyen hozzáférhető. A piac egyre bővül – lelkendezem.

– Így igaz. És ma este hozzájárultunk, hogy a Vance Kiadó is növekedjen egy kicsit… Képzelje el, hány új vevőnk lesz, ha tökéletesítjük a platformokat – bólogat a főnököm.

– Rendben. Végeztetek? – szakítja meg a beszélgetésünket Kimberly, és átkarolja Christiant. – Öltözzünk át, és irány a város! Hónapok óta ez az első hétvégénk, amikor bébiszitter vigyáz a fiadra – közli tréfás nyafogással, és duzzogó arcot vág.

Christian Kimre mosolyog.

– Igenis, hölgyem.

Örülök, hogy a felesége halála után Mr. Vance… illetve Christian kapott egy második esélyt a boldogságra. Trevorra nézek, aki egy ravasz mosollyal válaszol.

– Szükségem van egy italra – jelenti ki Kimberly.

– Nekem is – csatlakozik Christian. – Rendben, akkor harminc perc múlva találkozunk az előtérben, és a sofőr a szálloda előtt vesz fel minket. A vacsorát én állom!

Amikor visszaérek a szobámba, bedugom a hajsütő vasat, hogy megigazítsam a frizurámat. A szokásosnál sötétebb szemhéjpúderrel sminkelem ki magam, és a tükörbe nézek. Ez a szín egy kicsit erős, de azért nem vészes. Fekete szemceruzát használok, és pirosítót is, aztán a hajam következik. A tengerészkék ruha most mintha még jobban állna rajtam. Talán a sötétebb smink és a dúsabb haj miatt. Bárcsak Hardin…

Nem, nem és nem! Nem szabad mindig rá gondolnom, szidom meg magam, és belebújok a fekete magas sarkú cipőbe. Magamhoz veszem a mobilt meg a táskámat, és kisietek a szobából, hogy találkozzam a barátaimmal… Tényleg a barátaim?

Nem tudom, de Kimberlyt annak érzem, Trevor pedig nagyon kedves. Christian a főnököm, úgyhogy az egy kicsit más.

A liftben írok Landonnek egy SMS-t, és közlöm vele, hogy nagyon jól érzem magam Seattle-ben. Nagyon hiányzik, és remélem, továbbra is barátok maradunk, annak ellenére, hogy Hardinnal már nem vagyunk együtt.

Amikor kilépek a liftből, észreveszem Trevor fekete haját a bejárat közelében. Fekete nadrágjában és krémszínű felsőjében egy kicsit Noah-ra emlékeztet. Egy pillanatig gyönyörködöm benne, hogy milyen jóképű, és csak aztán lépek oda hozzá. Rám néz, a szeme tágra nyílik, és olyan hangot ad ki, ami félig köhögésnek, félig egy halk kiáltásnak tűnik. Közben elpirul. Nem tudom megállni, kénytelen vagyok halkan felnevetni.

– Egyszerűen… Gyönyörű vagy – állapítja meg.

Elmosolyodom.

– Köszönöm szépen. Te is jól nézel ki.

Trevor arca még vörösebb lesz.

– Köszönöm – motyogja zavartan. Furcsa ilyen bizonytalannak látni, mert általában nyugodt és összeszedett.

– Itt vannak! – hangzik fel Kimberly kiáltása.

– Nahát, Kim! – csodálkozom, és eltakarom a kezemmel a szememet, mintha elvakítana a szépsége. Tényleg gyönyörű a tűzpiros nyakpántos ruhában, ami csak a combja közepéig ér, és csupaszon hagyja a hátát. Rövid szőke haja ki van egyenesítve, és ettől szexi, mégis elegáns a megjelenése.

– Van egy érzésem, hogy ma este nem győzzük levakarni róluk a férfiakat – szól oda Christian Trevornak, aztán mindketten jót nevetnek, és kikísérnek minket a szálló bejárata elé.

Christian utasítására a kocsi egy nagyon szép étterembe visz minket, ahol különleges tengeri ételeket kínálnak a vendégeknek. Még soha életemben nem ettem ilyen finom lazacot, és a ráksaláta is fenséges. Közben Christian vicces történetekkel szórakoztat minket, azokból az időkből, amikor egy New York-i kiadóban dolgozott. Mindnyájan remekül érezzük magunkat, és nagyon élvezem, ahogy Trevor meg Kimberly viccelődik Christiannel. A főnökömnek kifejezetten jó humorérzéke van.

Vacsora után a kocsi egy csupa üveg, kétszintes épület előtt rak ki minket. Az ablakokban villogó fényeket és táncoló embereket pillantok meg. A villódzásban inkább csak testeket és végtagokat tudok kivenni, amelyek hol vakító fényben, hol teljes sötétségben vonaglanak. Valahogy ilyennek képzeltem el egy igazi klubot, bár sokkal nagyobb, mint gondoltam, és több ember van benne.

Kiszállás közben Kim megragadja a karomat.

– Holnap egy visszafogottabb helyre megyünk, de néhányan a konferenciáról ide akartak jönni, úgyhogy most itt vagyunk – magyarázza nevetve.

A bejáratot egy tagbaszakadt férfi őrzi. A járdán hosszú sor kígyózik, egészen a sarokig. Ennyi ember akar bejönni?

– Sokáig kell várnunk? – kérdezem Trevortól.

– Á, dehogy! – válaszolja nevetve. – Mr. Vance-nek nem kell várnia.

Nemsokára megértem, mire célzott. Christian súg valamit az ajtónálló fülébe, mire a hústorony azonnal félrehúzza a kordont, és beenged minket. Kicsit szédülök, amikor bemegyek, mert a zene hangosan dübörög a hatalmas, füstös helyiségben.

Sosem fogom megérteni, hogy az emberek miért fizetnek azért, hogy fejfájást kapjanak, és szintetikus füstöt lélegezzenek be, miközben idegenekhez dörgölőznek a tömegben.

Egy mini ruhás nő felvezet minket néhány lépcsőn, és bekísér egy függönyökkel határolt kis helyiségbe, amelyben egy asztal és két heverő van.

– Ez a VIP-részleg, Tessa – közli velem Kimberly, amikor látja, hogy csodálkozva nézek körül.

– Értem – válaszolok, és én is helyet foglalok az egyik heverőn.

– Mit szoktál inni? – érdeklődik Trevor.

– Nem szoktam inni – hárítom el a kérdését.

– Én sem. Illetve szeretem a bort, de nem vagyok nagy ivó.

– Ma este innod kell, Tessa! Szükséged van rá – erősködik Kimberly.

– De én…

– A hölgy egy „Sex on the Beach”-et kér, és én is – adja meg a rendelést Kim a nőnek.

A hostess bólint. Christian egy olyan italt kér, amiről még sosem hallottam, Trevor pedig egy pohár bort rendel. Senki sem firtatja a koromat. Talán idősebbnek nézek ki, vagy Christiant itt jól ismerik, és nem akarják kérdésekkel zaklatni a társaságában lévőket.

Fogalmam sincs, mi az a „Sex on the Beach”, de nem árulom el a tudatlanságomat. A nő nemsokára visszatér, és elém tesz egy hosszú poharat. Az italban egy ananászdarab úszkál, a tetejébe egy rózsaszín napernyőt tűztek. Megköszönöm, és megkóstolom a szívószálon keresztül. Nagyon jó. Édes, de van benne egy kis keserű íz, amikor lenyelem.

– Ízlik? – érdeklődik Kim. Bólintok, és megint meghúzom az italt.

Tizennegyedik fejezet Hardin

– Gyere már, Hardin… Csak még egyet – súgja Molly a fülembe.

Még nem döntöttem el, hogy be akarok-e rúgni. Már három kupicával ittam, és tudom, hogy be fogok állni, ha még egyet elfogadok. Egyfelől jó ötletnek tűnik eszméletlenre inni magamat, és megfeledkezni Tessáról. Ugyanakkor szükségem van arra, hogy megőrizzem a józanságomat, és tisztán tudjak gondolkodni.

– Nem akarsz kimenni innen? – kérdezi Molly, nehezen forgó nyelvvel.

Marihuánától és whiskytől bűzlik. Szeretném bevinni a fürdőszobába, és alaposan megdöngetni, csak azért, mert megtehetem. Mert Tessa Seattle-ben lóg, és Trevorral kefél, míg én három órányira vagyok tőle, és egy heverőn üldögélek, félig részegen.

– Gyere, Hardin. Majd én kiverem a fejedből – vigyorog Molly, és az ölembe mászik.

– Tessék? – kérdezem értetlenül, de Molly már át is karolta a nyakamat.

– Tessát. Hadd verjem ki őt a fejedből. Addig kefélhetsz velem, amíg a nevét is elfelejted. – Molly forró lehelete megcsapja a nyakamat, de elhúzódom tőle.

– Szállj le rólam! – förmedek rá.

– Mi az ördög van veled, Hardin? – csattan fel ingerülten, és látszik rajta, hogy komolyan megsértődött.

– Nem akarlak – vágom a fejéhez kíméletlenül.

– Mióta? Máskor nem tiltakoztál, ha az öledbe másztam.

– De azóta…

– Mióta? – Molly felpattan a heverőről, és ingerülten hadonászni kezd. – Amióta találkoztál azzal a beképzelt szukával?

Emlékeztetem magam, hogy Molly egy nő, és nem egy démon, pedig most annak tűnik. Muszáj ezt észben tartanom, mielőtt valami ostobaságot csinálok.

– Ne beszélj így róla! – förmedek rá, és felállok.

– Pedig igaz. Nézz magadra! Olyan vagy, mint egy kidobott kölyökkutya. Egyfolytában siránkozol a Szűz Máriából lett szajha miatt, akinek nem is kellesz! – kiáltja Molly magából kikelve, és nem tudom eldönteni, hogy nevet vagy sír, mert nála ezt sosem lehet tudni.

Ökölbe szorítom a kezem, de ekkor felbukkan Jace meg Zed. Molly Jace vállára teszi a kezét.

– Mondjátok meg neki, fiúk. Mondjátok meg, hogy egy unalmas bácsika lett belőle, amióta lelepleztük őt a karót nyelt ribanc előtt.

– Nem mi, hanem te – javítja ki Zed.

Molly dühös pillantást vet rá, és megrántja a vállát.

– Az ugyanaz – jelenti ki, de Zed kételkedve ingatja a fejét.

– Mi a gond? – érdeklődik Jace.

– Semmi – válaszolok Molly helyett. – Csak ki van akadva, mert nem vakarom meg a viszkető bugyiját.

– Nem! Azért vagyok kiakadva, mert egy barom vagy! Egyébként senki sem vágyik a társaságodra. Jace is ezért mondta nekem, hogy köpjelek be a csajnál.

Vörös köd ereszkedik rám.

– Mi van? – sziszegem fenyegetően. Mindig tudtam, hogy Jace egy rohadt alak, de azt hittem, Molly csak féltékenységből nyomott fel Tessánál, amikor mindnyájan összefutottunk a bárban.

– Igen, ő erősködött, hogy borítsam ki a bilit. Mindent eltervezett. Úgy volt, hogy akkor nyomlak fel, amikor a csaj már ivott néhány pohárral, aztán amíg te sírdogálsz, mint egy újszülött, addig ő a nyomába ered, és jól megvigasztalja. – Molly felnevet. – Hogy is fogalmaztál, Jace? Azt mondtad, hogy „szétkeféled az agyát” – Molly idézőjeleket vés a levegőbe hosszú karmaival.

Teszek egy lépést Jace felé.

– Hé, csak vicceltem, haver… – mentegetőzik.

A szemem sarkából észreveszem, hogy gúnyos mosoly jelenik meg Zed arcán, amikor az öklöm lecsap Jace állkapcsára.

Nem érzek semmit, miközben többször is megütöm Jace arcát. A haragom elnyomja a fájdalmat. Ráülök a mellkasára, és folytatom az ütlegelést. Elképzelem, hogy ez a rohadék hozzáér Tessához, megcsókolja, levetkőzteti… A