Anjouk X. – A hatalom bástyái – részlet
Date: 2026
Description: 1356 nyarán lejár a Velencével kötött nyolcéves fegyverszünet. Lajos király eddig sem tétlenkedett: a nápolyi hadjáratokat követően hadakozott a litvánokkal, a tatárokkal és a szerbekkel, miközben új törvényeket bocsátott ki, és tovább építette, erősítette a Magyar Királyságot. Most azonban eljött az idő, hogy ismét a Tengermellékre összpontosítson, és újból felvegye a harcot a kalmárköztársasággal - méghozzá elszántabban, mint valaha. A tét óriási, hiszen immár rég nem csupán Zára és környéke felszabadítása a cél. A Dalmáciáért folyó, egyre kiterjedtebb harcokban feltűnik Bátor Szilárd, aki N
Publisher: Atheneaum Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva

Bíró Szabolcs

Anjouk

X. rész

A hatalom bástyái
– részlet –

ATHENAEUM

© Bíró Szabolcs, 2026
© Athenaeum Kiadó, 2026

A borító Bodnár Balázs grafikájának felhasználásával készült.

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
athenaeum.hu
facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 696 5

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztő: Peiker Éva
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borító: Földi Andrea
Korrektor: Bíró Huszár Ágnes
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Megjelent Anjou Nagy Lajos király születésének, valamint a Szent György Lovagrend alapításának
700. évfordulója alkalmából

Fonyódi Tibor, a mester és barát örök emlékére,
akivel hajnalig lehetett beszélgetni,
és aki annak idején egy fontos utolsó lökést adott
az Anjouk-sorozat megszületéséhez.
Találkozunk a csillagok között!

Így is kell lennie, magyarázták a katonák. A hadsereg mindenekelőtt rend és fegyelem. A katonaság nem létezhet rend és fegyelem nélkül.

Annál is furcsább, hogy a valódi háború – márpedig láttam egynéhány valódi háborút – rend és fegyelem tekintetében a megtévesztésig emlékeztet egy tűzvész dúlta kuplerájra.

Andrzej Sapkowski: Vaják – Tűzkeresztség
(Kellermann Viktória fordítása)

A hónapok elnevezése
a XIV. században

Január – Boldogasszony hava

Február – Böjtelő hava

Március – Böjtmás hava

Április – Szent György hava

Május – Pünkösd hava

Június – Szent Iván hava

Július – Szent Jakab hava

Augusztus – Kisasszony hava

Szeptember – Szent Mihály hava

Október – Mindszent hava

November – Szent András hava

December – Karácsony hava

Præfatio
Bátor Szilárd
emlékirataiból

Nőttek, növekedtek. Erősödtek. Ott cseperedtek és gyarapodtak az orrom előtt, én pedig alig bírtam betelni a látványukkal. Egy valódi család: a Bátor família. Megtörni látszott a nemzedékeket sújtó átok, amelyre még Bernát atya, derék minorita papom figyelt fel hajdani rokonom, Bátor Vilmos irataiban. Ő vette észre a száz esztendőnél is messzebbre nyúló családi história makacsul ismétlődő motívumát, mely úgy festett, akár egy vékonyka, gyönge kacs – egy magányos, mégis az élethez dacosan ragaszkodó kúszónövény szára, amely szinte észrevétlenül húzódik végig egy vaskos krónika lapjain. Ez a kacs volt a Bátorok nemzedéke: mindig csupán egy apa és egyetlen fiú – és az apa legtöbbször ott pusztult a hatalmasok valamely háborújában. Meghalt, mielőtt láthatta volna felcseperedni, vagy egyáltalán megszületni egy szem gyermekét. A vaskos krónika pedig, melyen ez a magányos kacs alig észrevehető, szerény mintaként végigkúszott, nem más volt, mint az idők hatalmas folyama. Maga a történelem, melynek lapjain királyok, hercegek, bárók, világi és egyházi méltóságok cselekedetei vonják magukra a felületes olvasó figyelmét.

Pedig mindig ott vannak azok az apák és fiúk, a kisebb famíliák, akiknek a nevét nem jegyzi fel a fejedelmi udvar írnoka, holott nélkülük tán egészen másképp alakulna minden.

Ilyenek voltak őseim, a Bátornak nevezett família apái és fiai. Magányos szemei egy hosszú láncnak, láthatatlan bástyái egy felsőbb hatalomnak. És mindegyikük látott bizakodni egy szerető asszonyt, elhervadni egy túl korán megözvegyült anyát…

Ahogy egy ízben ott ültem az apámtól reám maradt, ifjúkorom óta épített-szépített szlavóniai birtokom udvarán, és ebben a nyugodalmas állapotban végignéztem az előttem futkározó, gondtalanul játszó gyermekeimen, egyszeriben ráébredtem: a balsors áradása talán véget ért. Eztán talán minden másképpen lesz. A Bátorok nemzetsége immár nem egyetlen apa volt, aki meghalt, mielőtt láthatta volna felnőni házasságon kívül született, már a fogantatáskor megátkozott, egy szem fattyú fiát.

Mire negyvennégy esztendős lettem, már három erős fiú és egy okos, csodálatos leány viselte a családom nevét.

Három anya szülte azt a négy gyermeket. Az elsőről azt sem tudtam, hogy asszonnyá tettem. A másodikat úgy szerettem, mint még soha senkit, és azt hittem, az idők végezetéig együtt maradhatunk. Az én kun esthajnalcsillagomat azonban elragadta a fekete halál, és ő a földről az égbe költözött. Ahányszor csak megérintettem a nyakamban viselt amulettjét, mindig úgy képzeltem, hogy egyszer majd én leszek az a holdsarló: felköltözöm az égbe magam is, és minden éjszakán együtt lehetünk, míg világ a világ.

A harmadikat nem is nekem szánták.

Amikor az éveken át dúló dögvész elcsitult, és én hűséges embereimre, no meg a józan eszemre hallgatva úgy döntöttem, ismét megházasodom, az utam északra vitt. Pozsony és Komárom között, a Csalló mellékágainak közén csodás vidék terül el. Bernát atya szerint valahonnan innen származik a családom, és egykor maga Károly király adott itt apámnak egy talpalatnyi földet – még azelőtt, hogy ő átvette volna Vilmostól a dubicai birtok irányítását. A sors akarhatta, hogy éppen itt találjak magamnak asszonyt. Holott az apja nem az ő kezét akarta nekem adni, hanem a kisebbik leányáét. Én akkor már negyven telet láttam, az a fiatal teremtés pedig még tizenötöt sem. Jóformán gyermek volt, hozzám képest legalábbis – és láttam a szemében a rettenetet, amikor megpillantotta a Nápolyban szerzett csúf sebhelyet az arcom bal oldalán. Nem akartam olyan feleséget, aki a lányom lehetne, és aki viszolyog, ahányszor csak az arcomra emeli a tekintetét. Megköszöntem tehát a vendéglátást, körbelovagoltam az idős nemessel a csallóközi birtoktestet, illő módon elköltöttem vele és családjával a vacsorát, megaludtam a számomra előkészített szobában, és azonmód elhatároztam, hogy amiképpen érkeztem, úgy haza is térek Szlavóniába.

Csakhogy az ott töltött rövid idő alatt sehogy sem tudtam levenni a szemem az öreg felvidéki nemes másik leányáról: arról, amelyiket szinte elrejtették, a szolgákkal együtt dolgoztatták a házban és a ház körül. Nem a kellemes idomai vonták magukra a figyelmem, hanem a tekintete. Az ugyanis olyan mély szomorúságot tükrözött, hogy rögvest megéreztem: mi ketten hasonló fájdalmon osztozunk. Amikor észrevett, a pillantásunk összeakadt: ő is a szememet nézte, és nem az arcomon húzódó heget.

Az apja nem igazán akart róla beszélni, talán nem is értette, miért kérdezősködöm felőle, de egypár kupa bor után megnyílt a szája. Kiderült, hogy Ilonka már özvegy. A fekete halál – az anyján és a két bátyján kívül – egy férjet és egy kétéves leánykát ragadott el tőle. Tizenkilenc esztendősen véget ért az élete – így, ezzel a fájdalommal tengődött az atyai házban immár három éve, amikor a sors egymás mellé sodort bennünket.

Végül tehát mégsem egyedül tértem haza: hoztam magammal Ilonkát is. Én a rozgonyi csata évében születtem, ő meg akkor jött a világra, amikor majdnem otthagytam a fogam a posadai ütközetben, abban a vérködös havaselvi völgyszorosban. Mondhatni, egy világ választott el kettőnket. Egy tőről fakadó gyászunk, egyazon magból kicsírázott fájdalmunk azonban valamiképpen összekötött bennünket. Elvettem hát feleségül, az Úr 1352. évében.

Péter fiunk egy évvel később diadalmas üvöltéssel jött a világra. Amikor az azt követő esztendőben András is megszületett, és Ilona csaknem belehalt a vajúdásba, eldöntöttem, hogy többé nem gyötröm meg a testét – nem kérek tőle hasonló áldozatot. Bulcsú akkor már hatéves volt, kész kis vitézi ivadék, aki szinte sosem tette le a fakardját. Anna tizenegy esztendős nagylányként nézte végig harmadik testvéröccse érkezését.

A családom vett körül – egy valódi család.

Akár még boldog is lehettem volna.

Úgy terveztem, eztán valóban nyugton maradok. Isten látja lelkem, épp eleget küzdöttem a Magyar Királyság liliomos uralkodóinak dicsőségére. Amikor kívül-belül félholtra sebezve hazavergődtem a harmadik nápolyi hadjáratból is, már éppen húsz esztendeje forogtam a csaták zajos poklában. Tényleg úgy hittem, ennyi elég volt, tán két életre is. Bőséges munkát adott volna a birtok felügyelete, a mindenkori szlavón bán helybéli megbízásai.

Volt egy jó darab földem a szerémi borvidéken, ahonnan az egész királyság legremekebb borai származtak, így akár azzal is törődhettem volna, hogy jobban a körmére nézzek az ottani vincelléremnek és intézőimnek, nem vágnak‑e át évente egynéhány erszénnyel. Amennyire a bortermeléssel törődtem, akár a szememet is kilophatták volna.

A lovagi címem és a nápolyi háborúkban szerzett hírnevem okán mind több fegyveres fordult meg nálam, sok szabad harcos térdepelt le előttem, hogy esküt tegyen, és a familiárisommá váljon. Egyre erősödött, duzzadt tehát a leendő zászlóaljam, így akár azzal is törődhettem volna az időm egy jó részében, hogy ütőképes csapataimat valamely hű kapitányom vezetésére bízva küldjem el Lajos úr háborúiba, míg én otthon várom a híreket, és számolom a pénzt a ládafiában.

Számos lehetőség állt tehát előttem, és én jó néhány esztendeig valóban nem szálltam csatába. Alkalom márpedig adódott volna nem is egy, mert hiába az a sok sebesülés és időnkénti kemény kudarc, a király nem hagyott fel azzal, hogy minden áldott esztendőben a hadak útjára lépjen.

Miután 1350-ben Rómán keresztül hazatért Budára, a következő évben már ment északnak. Nagybátyja, Kázmér lengyel király hívta a pogány litvánok ellen, akiket ekkoriban Algirdas nagyfejedelem és fivére, Kęstutis irányított közös erővel. Szolnoki Pista végigverekedte azt a hadjáratot is, tőle tudom, hogy Kęstutist sikerült meghódoltatni, és látványos békére kényszeríteni. Úgy tetszett, hogy a régi nagy cél, a keresztény hittérítés is karnyújtásnyi távolságba került, mert a nagyfejedelem mindent megígért, amit csak Lajos és Kázmér megköveteltek tőle. Csakhogy Kęstutis egy éjjel megszökött a haditáborból, pitymallatkor a litvánoknak már csak hűlt helyét találták – és ezután persze a nagyfejedelem semmit sem tartott be a kényszerű békeszerződésben foglaltakból.

A rákövetkező évben, az Úr 1352. esztendejében Lajos király újfent rázúdult seregével a még mindig pogány Litvániára. Téli hidegben álltak neki Belz várát ostromolni, és Szolnokinak még a következő tavaszon is elfehéredett az ábrázata, amikor elmesélte, miképpen látta meg, hogy a királyt egy fabunkóval, egy afféle sulyoknak mondott kalapáccsal teljes erőből fejbe vágja valamelyik pogány ördögfajzat. Mire a várnagy kitűzte Belz várára a magyar lobogót, az ostromlók fájdalmas veszteségeket szenvedtek el, a falakra hágó vitézek közül pedig azok is ocsmány sebeket szereztek, akik túlélték a várvívást.

De még inkább elborzadt Szolnoki képe, amikor azt ecsetelte, miképpen döntött úgy Lajos – jóformán egyik pillanatról a másikra –, hogy a sereget hátrahagyva, mindössze negyven lovas kíséretében hazanyargal Magyarországra. Ez ugyanis már a zimankós tél kellős közepén történt, méghozzá egy igencsak barátságtalan, rideg országban. Az élelmük útközben elfogyott, az útjukba eső tanyaházakat már rég kiürítette vagy porig égette az ellenség. Jobb híján nyavalyás lóbabon tengődtek, és úgy legyöngültek útközben, hogy Lajos úr jegyzője, Tótsolymosi Apród János végül képtelenné vált a maga erejéből nyeregbe szállni. Időközben ráadásul hírét vették, hogy tatár és rutén fegyveres hordák eredtek a nyomukba, mire a király valamiféle szent őrülettől vezérelve úgy döntött, meg kell állni, és szembefordulva bevárni a seregre való kutyafejűt. Isteni szerencse volt, hogy mégsem került sor semmiféle csatára, hiszen jó eséllyel ott pusztult volna a király is, és jó néhányan a Lackfi nemzetségből: Palkó, Miklós, no meg a nem sokkal később elholt István vajda gyermekei közül Miklós és Dénes.

De még ekkor sem volt vége a rémálomba illő hazaútnak: Lajos király és a vele nyargalók úgy eltévedtek, hogy állítólag nem kevesebb mint hetvennégy alkalommal úsztattak át a Szeret folyón. Három embert és négy lovat ragadott el az ár, aztán jött a havasokon való átkelés a szügyig érő hóban, ahol a magyarok vágta ösvényt tömérdek hátas teteme jelölte. Addigra ugyanis már a lovaknak sem maradt semennyi abrak, legeltetni pedig szintén nem lehetett, mert a zord természet csupán kopár ágakat hagyott nekik.

Hogy mindezek után mégis szinte mindnyájan, méghozzá többé-kevésbé épségben megérkeztek Budára, az egészen bizonyosan csak az isteni gondviselésnek köszönhető.

Az ezt követő évben történt a híres zólyomi vadászbaleset, ahol Lajos úr megint majdnem ott veszett – ezúttal egy sebzett medve karmai közt –, de ugyanebben az esztendőben vette feleségül a bosnyák bán lányát, Kotromanics Erzsébetet is. A budai esküvő pedig egyszerre zajlott Luxemburgi Károly és Lajos unokahúga, Schweidnitzi Anna nászával. A változatosság kedvéért ebben az évben nem a litvánok, hanem a Balkán népe ellen indult, hogy a pápa kérésére visszaszorítsa a bogumil eretnekséget. Újdonsült apósát, István bánt is rászorította, hogy Rácországban hathatósan tegyen a katolizáció érdekében. Hogy – úgymond – az eltévelyedett bárányokat egy akolba vezesse vissza, s hogy megtörje és megalázza a hitetlenek kevély nyakát.

Aztán az 1354. esztendőben ismét Krisztus lovagjaként lépett fel, hogy megpróbálja keresztény hitre téríteni a pogányokat: verekedett megint a litvánokkal, a tatárok maradék hordáival, de még a szerbekkel is. Ez utóbbi hadjáratból megtérve halt meg testvéröccse, az én szívemnek is kedves István herceg, miután a táborban pusztító kórság ütötte fel a fejét. Lajos úrnak nem maradt több fivére, s az özvegy Piast Erzsébet anyakirályné még az addiginál is szorosabban próbálta magához láncolni utolsó életben lévő gyermekét – a magyar archiregnum teljhatalmú urát.

Amikor tehát az Úr 1355. évében a királyi udvar Budáról visszaköltözött az alaposan megszépült Visegrádra, már nem élt sem István herceg, sem pedig Magyarország fehér sárkánya, Lackfi István. Öccsei közül addigra már halott volt Imre és Mihály, abban az esztendőben pedig Dénest is – az egyetlent a nyolc Lackfi testvér közt, aki kard helyett a tollat választotta, majd a kalocsai érsekségig vitte – utolérte a vég. Nem élt már a bábeli nyelvű Pavel, Holló Tamás, a néma Sebő, a művelt Richardus, az erős Barabás. Hosszú évek óta hírét sem hallottam Ujvári Ádámnak, aki vagy valóban eljutott a világ végére, vagy félúton örökre elszenderült. Az anyaföld mélyén nyugodott Zách Klára az ifjúságom egy részével, Liegnitzi Katalin a kilátástalannak hitt éveim emlékével, a vörös Éva egy meg nem született magzattal, a kun Csengele a szívem egy jókora darabjával…

Mindez éppenséggel azt is jelenthette volna számomra, hogy süvítő szélviharként szálltak el fejem fölött az évek, és nem nagyon kéne már mocorogni. Élvezhettem volna mindannak a munkának a gyümölcsét, amit addigra sikerült elvégeznem. Javaim gyarapodtak, szerény vagyonom a családommal és a kezem alá dolgozó emberek számával együtt terebélyesedett. Öt év nyugalom után azonban egyre jobban csiklandott a talpam. Mehetnékem volt. Túl könnyűnek éreztem magam a páncél súlya nélkül, a kezem viszketett a kardom markolata után. Számát sem tudom, hányszor ébredtem éjjelente verejtékben ázva, fogaimat csikorgatva, mert álmomban harcoltam, öltem, vért ontottam megint. Nincs mit szépíteni: visszavágytam a pokolba, ahonnét megannyi alkalommal sikerült kiverekednem magam.

Mire az ötvenhatodik év is beköszöntött ezerháromszáz után, már tudtam, hogy számomra véget értek a békeidők. És mivel tavasszal híre jött, hogy Lajos király Zágráb körül várja birodalma zászlósurait, mivel egy nagy, ütőképes sereggel komoly hadjáratra készül valahol a déli fertályon, alkalmam is adódott rá, hogy újfent harcba szálljak… … …

Utószó

Lajos király 1351-es törvényei meghatározóak a magyar történelemben. Az ősiség törvényét, amely egészen 1848-ig érvényben maradt a magyar jogalkotásban, mindenki tanulja az iskolában. Az akkor kibocsátott törvénycsomag további különlegessége, hogy az utókor emiatt ismeri II. András Aranybulláját (melyet a korban még nem így neveztek), hiszen ekkor lemásolták az egészet, és ez maradt ránk viharos történelmünk során. Az Anjouk-regénysorozat olvasóinak pedig valóban az a paragrafus szúrhat szemet leginkább, amely kimondja, hogy az adott ember vétkeiért nem szabad rokonságát büntetni. Az 1351. évi törvényeket egyébként annak idején minden megyébe és országrészbe elküldték, de mindössze hét fennmaradt példányát ismerjük.

Lajos királyt valóban bellator rex, azaz hadakozó király néven illették a korban. Bárány Attila mutat rá kiváló tanulmányában,‍¹ hogy Anjou Lajos az egyetlen olyan uralkodó valamennyi kortársa közül, aki személyesen vezeti a hadait, és valóban együtt harcol velük, nemegyszer közvetlenül az első sorokban.

A Velence elleni hadjárat résztvevői közt számos érdekes szereplőt találunk. Burkhard von Ellerbach zsoldosvezér nevét már 1355-ben feljegyzik a királyi udvari lovagok (Aulae milites) sorában, Burkardus de Erlbach néven.‍² Peter Suchenwirt osztrák címerköltő annyi kalandos, dicső tettét örökíti meg, és annyira meseszerűen festi le a ragyogó harcost, hogy az már-már a Monty Python Gyalog galoppjának Lancelotját idézi a jelenkor olvasója számára. Ám ha lehámozzuk a sok túlzást, akkor is egy rendkívüli harcos képe jelenik meg előttünk. „Treviso városánál látni lehetett, amint vitézül harcolt, és rettenthetetlen bátorsággal védekezve állott a hajítógépeken, a hátrálás eszébe sem jutott, az ellenség dühét semmibe sem véve, tetézte dicsőségét. Az ellenség csúfjára küzdő karral oltja a ként, szurkot és tüzet. Lelkének merészsége és férfias vakmerősége miatt a nyilaktól sokat szenvedett; pajzsát, vértjét és páncélos ruháját a nyilak elborították, olyan félelmetességgel harcolt, hogy mindannyi közül kitűnt. (…) Az ő serege föléje kerekedett az ellenségnek, azért őt becsülték a legtöbbre, az ellenség csatakiáltása elhallgatott.”‍³ Mellette valóban megtaláljuk Toldi Miklóst is, mi több: annak a Wolfhardt Konrádnak a nevét, aki a nápolyi hadjáratok idején már nem kevés fejfájást okozott Lackfi Istvánnak és Lajos királynak egyaránt.

A Zágrábból a Terra Fermára zúduló magyar sereg számát illetően a korabeli kútfők hol negyven-, hol százezer harcosról számolnak be, ami ugyan túlzó adat, az azonban egyértelműen kiolvasható belőle, hogy Lajos király óriási haddal támadt Velence szárazföldi területeire. Az uralkodó állítólag már a zágrábi haditáborból is elbocsátott több zászlóaljat, mert annyian gyűltek egybe a hívására, amekkora tömeget nem tudott volna etetni és fizetni.

Giovanni Delfinót valóban úgy választották meg egyhangúlag Velence ötvenhetedik dózséjának, hogy ő közben Trevisót védte. Amikor tudomást szerzett a megválasztásáról, a források egy része arról számol be, amivel az olvasó a regény lapjain is szembesülhet: hogy Lajos király, erényes lovaghoz méltó módon, útjára bocsátja nemes ellenlábasát. Akad azonban olyan forrás is, amely ennek ellenkezőjét állítja: hogy a magyar csapatok üldözőbe vették Delfinót, aki csak nehezen menekült meg az ellenség karmai közül és jutott el Velencébe. A korszakkal foglalkozó több történésszel egyetértésben, én is elvetettem ez utóbbi állítást, ami egyébként nem is lenne jellemző Nagy Lajos királyra.

Hogy mennyire volt fontos és meghatározó az 1356-ban indított, majd az 1358-as zárai békével záruló hadjárat, annak érzékeltetésére Kristó Gyulának Az Anjou-kor háborúi című könyvében olvasható sorait szeretném idézni:

„A békekötés a király legmerészebb álmait felülmúló magyar sikerrel zárult: egész Dalmácia uralma alá jutott a Kvarnertől (a mai Fiumei-öböltől) Durrësi vidékéig, beleértve a béketárgyalásokon szóban forgó hat városon – Nonán, Zárán, Scardonán, Sebenicón, Traun és Spalatón – kívül Raguzát is, valamint az e partszakaszon lévő összes szigetet, Vegliától Korcsuláig. Óriási diplomáciai eredménynek számított a magyar uralkodó szempontjából, hogy a velencei dózsét a Dalmácia és Horvátország hercege évszázadok óta használt címe elhagyására késztette. (…) Magyarország – középkori története során első ízben – aktív tengeri hatalommá vált. Immár egész Dalmácia kereskedelmi forgalma a magyar államterület alatti városokból indult ki és oda irányult. A magyar király és a velencei dózse a zárai békében biztosította a hajózás és a kereskedés szabadságát. Ugyanakkor Lajos az újsütetű tengeri haderő (24 gálya) élére királyi tengernagyot nevezett ki, aki első alkalommal zárai nemes lett.”

Ekkorra tehát már bőven kikristályosodott Lajos király nagysága, aki a kortársak szemében is lovagkirálynak számított. Ráadásul a pogányok és eretnekek elleni gyakori hadjáratai miatt az egyház is rendkívül fontos tényezőként tekintett rá. A borzalmas pestisjárvány után, amely egész Európát rémesen megrázta, a Magyar Királyság él és virul – és ne feledjük: az országban stabil belső béke uralkodik!

Persze lesz ez még másképp is – de az már, ahogy mondani szokás, egy másik történet…

Köszönetnyilvánítás

Köszönettel tartozom mindenkinek – az olvasói és a szakmai, kiadói oldalról egyaránt –, aki hűségesen, kitartóan és türelemmel tart velem azon az úton, amelyet egyszerűen csak úgy nevezünk: az Anjouk-regénysorozat. Vannak azonban néhányan, akinek külön is köszönettel tartozom A hatalom bástyái kapcsán.

Szívből köszönöm szerkesztőmnek, Peiker Évának a szöveg fésülésébe fektetett komoly erőfeszítéseit. Évivel nem pusztán azért dolgozunk együtt immár több mint tizenegy éve, mert jó szerkesztő, hanem mert olyan szerkesztő, aki érti és érzi minden leírt mondatomat, ismeri a hangsúlyaimat és a szavakkal megfestett hangulataimat – az egész írói világomat. Minden szerzőnek ilyen remekül működő szimbiózist kívánok a szerkesztőjével!

Hálás köszönetemet szeretném kifejezni Dian Viktória kiadóvezető, Koronczai-Fekete Viktória felelős szerkesztő, valamint az egész Athenaeum Kiadó felé, ahogy köszönettel tartozom a Líra Könyv csapatának is, amiért a regényeim a legjobb kezekben, és úgy érzem, méltó helyükön lehetnek.

Bodnár Balázsnak és Földi Andreának az újabb csodás borítóért tartozom köszönettel, ahogy azért is, hogy az Anjouk-sorozat egésze külcsínben egy veretes, egységes stílust képviselhet.

Nagy Richárd megbízhatóan szállította a külön nekem összeállított latin leckéit, és ezúttal remek partner volt az egyes epizódok címadásában vagy épp a középkori krónikák sajátosságainak megvitatásában. A hatalom bástyái elsősorban egyetlen nagy hadi vállalkozásról, Dalmácia visszaszerzéséről szól, és a regénynek ezt az egy fő témára való felhúzását az epizódok címeivel is jelezni szerettem volna: ahogy egymásra épülnek, reflektálnak – sőt rímelnek. Miután megvolt a Præfatio (előszó vagy prológus), az Enumeratio (eposzi seregszemle, a szereplők felsorakoztatása), az Escalatio (lépcsőzetes, fokozatos kiterjesztés), és a Culminatio (csúcspont), Richárd a megnyugvás kifejezésére is hozott nekem vagy fél tucat latin megfelelőt. Erre én megkértem, hogy találhatna nekem olyat, ami szintén „atio” végződésű: másnapra megvolt a negyedik epizód címe is, a Pacificatio (békeszerzés, megbékéltetés). Sőt, még az utószó is lehetett volna Annotatio, a köszönetnyilvánítás pedig Gratiæ Agendæ, de mivel ezek már nem a regény részei, utóbb inkább a szokásos magyar elnevezéseknél maradtam. Richárd barátomnak pedig óriási köszönetemet küldöm a messzi Skandináviába ezekért a latin betoldásokért, amelyek valódi fűszerei, ízfokozói a középkori történeteknek.

Nagy-nagy köszönet illeti a Keleti Szél régizenei együttest, amiért kölcsönadták a regényemhez A Vándor Disznó Dala című szerzeményük szövegét. Éljen a középkori AC/DC!

Ezúttal két pályatársamnak is köszönettel tartozom: Reggő Dániel a Vazul fiai című debütáló regényével, Osztrogonácz Miklós pedig a Véres látóhatár című eposzi munkájával nyújtott erős motivációt a saját könyvem megírásához. Köszönöm, kedves kollégák – egyúttal pedig gratulálok!

Szolnoki Pista, Holló Tamás, Józsa mester, Ujvári Ádám és megannyi valóban létező ismerősöm után most Zádor Csabán volt a sor, hogy regényszereplővé váljon. Köszönöm neki, hogy „kölcsönadott” egy kis szeletet önmagából, ami alapján megalkothattam Zádorfi Zádor karakterét, és hogy elviseli, bármilyen sorsot is ró majd rá a kegyetlen írói kéz…

Ehhez hozzá is fűznék egy kis érdekességet.

Már kitaláltam a szereplőt, aki szláv nyelvű közegből (Szlavóniából) származik, és meglehetősen erőszakos, heves természetű fickó, amikor eszembe jutott, hogy utánanézek a Zádor névnek. Nos, mint kiderült, ez a régi magyar férfinév szláv eredetű, a jelentése pedig: erőszakos, heves. Lehet, hogy lottóznom kéne?

„Csíkos szívem legmélyéből köszönöm” a drága családomnak, a könyvturnés csapatnak – Andrásnak, Petinek és Zolinak –, a HaddelHadd zenekarnak és minden igaz barátomnak a mindennapok örömét, a biztonságos, szeretetteljes közeget, a buborékkirályságot, a lelkem tisztán tartását – mindent. Remélem, tudjátok, mennyire szeretlek titeket!

Drága Mindenkori Olvasó, te felbecsülhetetlen érték! Köszönet neked ezért a szédületes utazásért!

A Magyar Királyság fontosabb tisztségviselői a regény cselekményének idején

Országos tisztségek

Nádor:

Kont Miklós 1356–1367

Országbíró:

Szécsi Miklós 1355–1359

Tárnokmester:

Pomázi Cikó 1353–1359

Kincstartó:

Mariadi Demeter 1351–?

Erdélyi vajda:

Lackfi András 1356–1359

Horvát-szlavón bán:

Paksi Leusták (másodszor) 1356–1357

Csúz János 1357–1358

A királyi udvar tisztviselői

Lovászmester:

ifj. Lackfi Dénes 1343–1359

Asztalnokmester:

Raholcai Tót Lőkös 1351–1359

Pohárnokmester:

Újlaki Tót Lőkös 1352–1359

Ajtónállómester:

Gönyűi Tamás 1353–1358

A magyar Anjou-ház
genealógiai térképe

A1. Anjou Károly, magyar király

Született: Nápoly, 1288

Meghalt: Visegrád, 1342. július 16.

1. felesége: Halicsi Mária, I. Leó halicsi király lánya (1306–1309)

2. felesége: Mária, II. Kázmér beuteni herceg lánya (1311–1318)

3. felesége: Luxemburgi Beatrix, János cseh király húga (1318–1319)

4. felesége: Piast Erzsébet, I. Ulászló lengyel király lánya (1320. július 6. – 1342. július 16.)

B1. Kálmán, győri püspök 1337-től 1375-ig

Született: 1317/1318 körül (királyi ágyastól)

Meghalt: 1375

B2. Károly vagy Katalin

Született és meghalt: 1321

B3. Károly, magyar királyi herceg

Született és meghalt: 1323

B4. László, magyar királyi herceg, Magyarország trónörököse

Született: 1324. október 1.

Meghalt: 1329

B5. Lajos, magyar királyi herceg, I. Lajos néven magyar király (1342. július 21-től)

Született: Visegrád, 1326. március 5.

Meghalt: Nagyszombat, 1382. szeptember 10.

1. felesége: Luxemburgi Margit cseh és német királyi hercegnő, német-római császári hercegnő, magyar királyné (1347–1349)

2. felesége: Kotromanić Erzsébet bosnyák hercegnő, magyar, horvát és lengyel királyné (1353–1382), 1382-től haláláig a Magyar Királyság régense

C1. Mária (idősebb), magyar királyi hercegnő

Született: 1365

Meghalt: 1366

C2. Katalin, magyar királyi hercegnő

Született: 1370. július eleje

Meghalt: 1378. május

C3. Mária (ifjabb), magyar és lengyel királyi hercegnő, Magyarország és Horvátország királynője (1382–1385, 1386), társuralkodó (1387–1395)

Született: Buda, 1371. április 14.

Meghalt: Buda, 1395. május 17.

Férje: Luxemburgi Zsigmond (1387–1395)

D1. Luxemburgi N., magyar királyi herceg, Magyarország trónörököse

Született és meghalt: Buda, 1395. május 17.

C4. Hedvig, magyar királyi hercegnő, Lengyelország királynője (1382-től haláláig)

Született: Buda, 1374. február 18.

Meghalt: Krakkó, 1399. július 17.

Férje: Jagelló II. Ulászló, Litvánia nagyfejedelme (1377–1392) és Lengyelország királya (1386–1434)

D1. Jagelló Erzsébet Bonifácia, lengyel királyi hercegnő és litván nagyhercegnő

Született: Krakkó, 1399. június 22.

Meghalt: Krakkó, 1399. július 13.

B6. András, Calabria hercege, nápolyi trónörökös

Született: 1327. november 30.

Meghalt: Aversa, 1345. szeptember 18.

Felesége: I. Johanna nápolyi királynő (1342–1345)

C1. Martell Károly, nápolyi királyi herceg, Calabria hercege, magyar királyi herceg, I. Lajos magyar király trónörököse

Született: Nápoly, 1345. december 25.

Meghalt: Visegrád, 1348. május 10. – június 19. között

B7. Erzsébet

Született: kb. 1327

Meghalt: kb. 1332

(Létezése vitatott, a regénysorozatban nem szerepel)

B8. István, magyar királyi herceg, Horvátország és Szlavónia hercege

Született: 1332. augusztus 20.

Meghalt: 1354. augusztus 9.

Felesége: Margit szlavóniai hercegné, IV. (Bajor) Lajos német-római császár lánya (1351-től)

C1. János, Szlavónia hercege, 1354-től Magyarország trónörököse

Született: 1351

Meghalt: 1360

C2. Erzsébet, Magyarország trónörököse (1360–1370), címzetes latin császárné (1370–1373)

Született: kb. 1353

Meghalt: 1380 elején

B9. Katalin, magyar királyi hercegnő, Świdnica hercegnéje (1338–1343/45)

Születési dátuma és anyja személye ismeretlen, feltehetőleg Beuteni Mária lánya volt.

Meghalt: 1355

Férje: II. Henrik, Świdnica hercege

C1. Świdnicai Anna, lengyel hercegnő, I. Károly magyar király unokája, német és cseh királyné (1353–1355), német-római császárné (1355–1362)

Született: Szilézia, kb. 1339

Meghalt: Prága, 1362. július 11.

Férje: IV. Károly német-római császár és cseh király (1353–1362)

D1. Luxemburgi Vencel, IV. Vencel néven cseh- (1378–1419) és német király (1376–1400). Zsigmond magyar király bátyja és magyarországi trónjának örököse

Született: 1361. február 26.

Meghalt: 1419. augusztus 16.

1. felesége: Bajor Johanna (1370–1386)

2. felesége: Bajor Zsófia (1389–1419)

A Lackfi család
genealógiai térképe‍¹

A1. Lackfi István, nyitrai, soproni és vasi ispán, lovászmester, tárnokmester, erdélyi vajda, nápolyi helytartó, San Severino és Serra grófja (1350), Horvátország, Dalmácia és Szlavónia bánja

Adatolt: 1326–1353‍²

Született: kb. 1305 (a regénysorozatban 1298)

Meghalt: 1353. november 18. előtt

1. felesége: ismeretlen

2. felesége: Puchheimi Erzsébet (1346), Puchheimi Henrik leánya

B1. Lackfi Dénes (Simontornyai), kevei és krassói ispán, erdélyi vajda, lovászmester, szörényi bán, bolgár bán, vidini várkapitány

Adatolt: 1343–1367

Meghalt: 1367. március 25. előtt

C1. István, lovászmester, Nápolyi László helytartója

Adatolt: 1368–1397

Meghalt: Kőrösnél, 1397. február 27-én

C2. Dénes, lovászmester

Adatolt: 1372–1382

B2. Katalin

Adatolt: 1359–1379

Férje: Meggyesi Simon (meghalt 1375. október 20. előtt)

B3. Lackfi Miklós (Döbröközi), krasznai, máramarosi, szatmári és ugocsai ispán, erdélyi vajda, a székelyek ispánja

Született: kb. 1330

Meghalt: Havasalföldön, 1368-ban

C1. András

Adatolt: 1376–1399

Felesége: Telegdi Fruzsina (adatolt 1390–1407)

C2. Miklós

Adatolt: 1401

B4. Imre, Magyarország nádora, lovászmester, bolgár bán, vidini várkapitány, soproni, vasi és nyitrai ispán, horvát–dalmát bán

Adatolt: 1343–1375

Meghalt: 1375. május 2–8. között

Felesége: Nagymartoni Katalin

B5. Lackfi István (Csáktornyai), Magyarország nádora, erdélyi vajda, horvát–dalmát bán, a székelyek ispánja, máramarosi, szatmári, ugocsai, soproni, vasi, zalai, győri, komáromi, szabolcsi, veszprémi, trencséni, varasdi ispán, lovászmester

Meghalt: Kőrösnél, 1397. február 27-én

Felesége: Anna (adatolt 1391–1395)

C1. László

Adatolt: 1376–1379

B6. László (Lackfi István 2. házasságából)

Adatolt: 1350–1360

A2. Imre

Meghalt: 1336 előtt

A3. Mihály

Adatolt: 1336–1351

A4. Lack

Meghalt: 1339 előtt

A5. Dénes, kalocsai érsek

Adatolt: 1344–1355

Meghalt: 1355. június 8. előtt

A6. András, erdélyi vajda, besztercei, brassói, medgyesi, máramarosi, szatmári, soproni, vasi és ugocsai ispán, a székelyek ispánja, macsói bán, nápolyi helytartó, királynéi tárnokmester

Született: kb. 1310

Meghalt: 1359. november 10. előtt

Felesége: Németi Erzsébet (adatolt 1353–1365)

B1. György, macsói bán

Meghalt: 1393-ban

Felesége: ismeretlen (adatolt 1398)

C1. Katalin

Adatolt: 1402

Férje: Serkei Lóránd (meghalt 1417 előtt)

C2. Anna

Adatolt: 1402

Férje: Tamási János (adatolt 1402)

B2. Imre

Adatolt: 1358–1386

A7. Miklós, Zemplén vármegye főispánja

Adatolt: 1336–1377

Meghalt: 1380 előtt

B1. László

Adatolt: 1392–1418

Meghalt: 1418-ban

A8. Pál, Bereg vármegye főispánja

Adatolt: 1336–1378

Meghalt: 1380 előtt

B1. László

Meghalt: 1398 előtt

Felesége: Gerényi Drugeth Paska (adatolt 1398)

B2. Mihály

Adatolt: 1392–1417

Meghalt: 1420. március 23. előtt

Felesége: Anna (adatolt 1414)

A Bátor család
fiktív genealógiai térképe

A1. Attila, templomos lovag, királyi udvari lovag

Született: 1287

Meghalt: 1323

Felesége: Ágnes (1308-tól)

B1. Szilárd, udvari ifjú, az aula lovagja, vidéki nemes, a szlavón bán bizalmi embere, a dubicai vármegyei úriszék egyik bírája

Született: 1312

1. felesége: Csengele (1347–1349)

2. felesége: Ilona (1352-től, született 1330-ban)

C1. Anna

Született: 1343 (Leignitzi Katalin királynéi udvarhölgytől)

C2. Bulcsú

Született: 1348 (Szilárd 1. házasságából)

C3. Péter

Született: 1353 (Szilárd 2. házasságából)

C4. András

Született: 1354 (Szilárd 2. házasságából)

Felhasznált irodalom

A hatalom bástyái című regényhez felhasznált elsődleges források:

Bárány Attila: Nagy Lajos hadserege és hadszervezete: Hadvezetés, stratégia, fegyvernemek

In: Világtörténet 13. (45.) évfolyam 2023. 2.

Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2023

Bertényi Iván: Nagy Lajos király

Kossuth Könyvkiadó, 1989

Csukovits Enikő: Az Anjouk Magyarországon II. – I. Nagy Lajos és Mária uralma (1342–1395)

MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2019

Dümmerth Dezső: Az Anjou-ház nyomában

Panoráma, 1982

Hangay Zoltán: A pápák könyve

Trezor Kiadó, 1991

Hermann Róbert (szerk.): Magyarország hadtörténete I. – A kezdetektől 1526-ig

Zrínyi Kiadó, 2017

Képes Krónika

Magyar Helikon Könyvkiadó, 1964

Kristó Gyula: Az Anjou-kor háborúi

Zrínyi Katonai Kiadó, 1988

Küküllei János és a Névtelen Minorita krónikája

Magyar Helikon Könyvkiadó, 1960

Pór Antal: Nagy Lajos 1326–1382.

Magyar Történelmi Társulat, 1892

(reprint: Históriaantik Könyvkiadó, 2010)

Szende László: Piast Erzsébet és udvara (1320–1380)

Doktori disszertáció, Eötvös Loránd Tudományegyetem, 2007

Veszprémy László: Az Árpád- és Anjou-kor csatái, hadjáratai

Zrínyi Kiadó, 2008

Az Anjouk-sorozathoz felhasznált további források:

A magyar középkor története

Pannonica Kiadó, 2005

A Szent György Lovagrend és Nyári Egyeteme jubileuma

(A 2013. évben Visegrádon rendezett XX. Jubileumi Nyári Egyetem összegyűjtött előadásai)

Szent György Lovagrend, 2017

A templomos lovagrend regulája

Kairosz Kiadó, 2002

B. Szabó János: A középkor magyarországi könnyűlovassága (X–XVI. század)

Attraktor, 2017

Bagi Dániel: Az Anjouk Krakkóban

Kronosz Kiadó, 2014

Ballereau, Jean-François – Delaborde, Gilles: A lovak világa

Alexandra Kiadó, 1993

Bánlaky József: A magyar nemzet hadtörténelme

Arcanium Adatbázis Kft., 2001

Bartha Annamária: Károly Róbert és Nagy Lajos egészsége és betegségei

In: Kovács Szilvia – Révész Éva (szerk.): Műhelyszemináriumi dolgozatok I.

SZTE BTK Történelemtudományi Doktori Iskola, 2013

Bellér Béla: Magyarok Nápolyban

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1986

Bertényi Iván: Magyarország az Anjouk korában

Gondolat Kiadó, 1987

Bertényi Iván – Szende László: Anjou-királyaink és Zsigmond kora

Officina ’96 Kiadó, 2011

Bíró Ferencné – Csorba Csaba: Élet a középkori Európában és Magyarországon

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1985

Black, Maggie: Középkori szakácskönyv

Szkíta Szarvas Könyvkiadó, 2005

Bogos Zsuzsanna: Fejedelmi lakomák – Régi magyar étkek

Alinea Kiadó, 2012

Buzás Gergely: A királyok Visegrádja

Mátyás Király Múzeum, 2018

Csákó Judit: Zára 1345–1346. évi velencei ostroma a narratív kútfők tükrében

In: Századok 155. évf. 6. szám

Magyar Történelmi Társulat, 2021

Csukovits Enikő: Az Anjouk birodalma 1301–1387

Kossuth Kiadó, 2012

Csukovits Enikő: Az Anjouk Magyarországon I. – I. Károly és uralkodása (1301–1342)

MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2012

Csukovits Enikő (szerk.): Az Anjou-kor hatalmi elitje

MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2020

Csukovits Enikő: I. (Nagy) Lajos magyar király útja Nápolyba

In: Századok 155. évf. 6. szám

Magyar Történelmi Társulat, 2021

Csukovits Enikő: Liliom és holló – Az Árpád-ház kihalásától a mohácsi vészig

Magyar Könyvklub – Helikon Kiadó, 1997

DeVries, Kelly (szerk.): A középkor nagy csatái

Ventus Libro, 2011

Döbringer, Hanko: Johannes Lichtenauer hosszúkard művészete

A Kard Rendje Lovagi Kör és Vívóiskola Egyesület, 2007

Engel Pál: Beilleszkedés Európába a kezdetektől 1440-ig

História / Holnap Kiadó, 2003

Engel Pál: Szent István birodalma

MTA Történettudományi Intézet, 2001

Falvai Róbert: Az Anjou-királynék

Duna International, 2012

Fedeles Tamás: A fekete halál – A nagy pestisjárvány a 14. század közepén

In: Rubicon történelmi magazin, XXXI. évfolyam 348. szám

Rubicon-Ház Kft, 2020

Fináncy Ernő: A középkori nevelés története

Kir. Magyar Egyetemi Nyomda, 1926

(reprint: Könyvértékesítő Vállalat, 1985)

Granasztói György: A középkori magyar város

Gondolat Kiadó, 1980

Gál Farkas: Az úriszék előtt

Madách Könyvkiadó – Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1984

Horváth Zoltán György – Karczag Ákos: Az aversai gyilkosság színhelyén

In: Várak, Kastélyok, Templomok 6/3.

ZIMédia Kiadó (2010)

Huizinga, Johan: Őszi középkor

Helikon Kiadó, 2022

Józsa László, Dr.: Szex a középkori Magyarországon

Históriaantik Könyvkiadó, 2011

Kerékgyártó Béla: A magyar királyi udvar a királyság fénykorában

Rudnyánszky A. Könyvnyomdájából, 1881

(reprint: Históriaantik Könyvkiadó, 2013)

Kiss-Béry Miklós: Károly Róbert és Nagy Lajos

Duna International, 2011

Kristó Gyula: A rozgonyi csata

Akadémiai Kiadó, 1978

Kristó Gyula: Károly Róbert családja

In: Aetas 20. évf. 4. szám

AETAS Könyv- és Lapkiadó Egyesület, 2005

Kristó Gyula – Makk Ferenc (szerk.): Károly Róbert emlékezete

Európa Könyvkiadó, 1988

Könyöki József: A középkori várak különös tekintettel Magyarországra

Hermit Könyvkiadó Bt., 2014

Kurcz Ágnes: Lovagi kultúra Magyarországon a 13–14. században

Akadémiai Kiadó, 1988

Magyar Anjou Legendárium

Magyar Helicon – Corvina, 1975

Miskolczy István: Magyarország az Anjouk korában

Attraktor, 2009

Pór Antal – Schönherr Gyula: Az Anjou ház és örökösei (A magyar nemzet története III.)

Athenaeum Irodalmi és Nyomdai R.T., 1895

Pósán László – Veszprémy László (szerk.): Elfeledett háborúk – Középkori csaták és várostromok

Zrínyi Kiadó, 2016

Prokopp Mária – Horváth Zoltán György: Nápoly középkori magyar emlékei

Romanika Kiadó, 2014

Rácz György (szerk.): Visegrád 1335

International Visegrad Fund, 2009

Rudnyánszky Ferenc: Lovasiskola

Stádium Sajtóvállalat Részvénytársaság, 1928

(reprint: Lapu Bt., 2001)

Skorka Renáta: Érdekházasságok, kényszermátkaságok. A dinasztikus megállapodások politikai, gazdasági és jogi jellemzői a 14. századi Magyar Királyságban

In: Századok 155. évf. 6. szám

Magyar Történelmi Társulat, 2021

Somogyi Győző: Az Árpádok hadserege 896–1301

Zrínyi Kiadó, 2017

Somogyi Győző: Magyar lovagkor 1301–1456

Zrínyi Kiadó, 2017

Spekner Enikő: Hogyan lett Buda a középkori Magyarország fővárosa?

Budapesti Történeti Múzeum, 2015

Stopek, Jerzy (szerk.): Lengyel regék és mondák

Móra Könyvkiadó, 2010

Teiszler Éva: I. Lajos király nápolyi trónigénye a diplomácia tükrében

In: Acta Historica, Tomus CXXXVIII.,

MTA–HIM–SZTE–MOL Magyar Medievisztikai Kutatócsoport, 2015

Thuróczy János: A magyarok krónikája

Európa Könyvkiadó, 1980

Tóth Csaba: Bardus, grossus, florenus – Pénzverés az Anjouk Magyarországán

Martin Opitz Kiadó, 2020

Török József: A magyar föld szentjei

Tulipán Könyvkiadó, 1991

Török József: Szerzetes- és lovagrendek Magyarországon

Panoráma Kiadó, 1990

Történelmi atlasz

Lilium Aurum – Cartographia Tankönyvkiadó, 2002

Tringli István: A királyi birtok védelme az Anjou-korban

In: Századok 155. évf. 6. szám

Magyar Történelmi Társulat, 2021

Varjassy Péter – Kölnei Lívia: Az ispotályos johannita lovagok

Attraktor, 2012

Veszprémy László: Lovagvilág Magyarországon

Argumentum Kiadó, 2008

Zombori István: Lovagok és lovagrendek

Madách Könyvkiadó – Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1988

Zsoldos Attila (szerk.): Hercegek és hercegségek a középkori Magyarországon

Városi Levéltár és Kutatóintézet, 2016

A regényhez kapcsolódó érdekességekről, a XIV. századi magyar történelem fontos szereplőiről, a kor jellegzetességeiről és szokásairól keresse a szerző és mások írásait a »anjouk.hu« oldalon!

A szerzőtől az Athenaeum Kiadónál megjelent:

Anjouk-sorozat:

Liliom és vér

Lángmarta dél

Az utolsó tartományúrig

Szent György testvérei

Ötvenezer lándzsa

Királyok éneke

A birodalom ura

Dél pörölye

A pusztulás dala

A hatalom bástyái

További könyvek:

Non nobis Domine

Lázár evangéliuma

Ragnarök

Elveszett csillagok

Az ötödik parancsolat

Sub Rosa

Jegyzetek

Utószó

1 Nagy Lajos hadserege és hadszervezete: Hadvezetés, stratégia, fegyvernemek. In: Világtörténet 13. (45.) évfolyam 2023. 2.

2 Kurcz Ágnes: Lovagi kultúra Magyarországon a 13–14. században (Akadémiai Kiadó, 1988)

3 Kristó Gyula: Az Anjou-kor háborúi (Zrínyi Katonai Kiadó, 1988)

A Lackfi család genealógiai térképe

1 Forrás: »genealogy.euweb.cz« Az itt közölt genealógiai térképen nem mentem vissza korábbra Lackfi Istvánnál és hét testvérénél, és a családot csak az ebből a fő ágból (A) leszármazott első (B) és második (C) nemzedékig vázoltam fel a forrásanyag segítségével.

2 „Adatolt”: a személy a források alapján ezen években volt aktív.

Tartalom

A hónapok elnevezése a XIV. században

Præfatio. Bátor Szilárd emlékirataiból

Első epizód. Enumeratio

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

Második epizód. Escalatio

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

Harmadik epizód. Culminatio

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

Negyedik epizód. Pacificatio

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Függelék

A Magyar Királyság fontosabb tisztségviselői a regény cselekményének idején

A magyar Anjou-ház genealógiai térképe

A Lackfi család genealógiai térképe

A Bátor család fiktív genealógiai térképe

Felhasznált irodalom

Jegyzetek

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2026-ban, Budapesten.
ISBN 978 963 543 696 5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL