Jeffrey Archer

METSZÉSPONTOK

Jeffrey Archer

Metszéspontok

Második, javított kiadás

A mű eredeti címe

To Cut a Long Story Short

Copyright © 2000 by Jeffrey Archer

Hungarian translation © Rácz Péter

© General Press Könyvkiadó, 2021

Jelen kiadás a Gabo Kiadó 2000-es kiadása alapján készült.

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

RÁCZ PÉTER

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 558 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Stephannak, Alisonnak és Davidnek

Mielőtt hozzákezdenének a kötetben foglalt tizenöt rövid történet elolvasásához, szokásomhoz hűen szeretném felhívni a figyelmüket arra, hogy néhányuk valóságos esetet dolgoz fel. Ezeket csillaggal jelöltük meg a tartalomjegyzékben.

A világ körül tett utazásaim során, önálló életre kelt mendemondák után kutatva bukkantam rá a Találkozás a halállalra, amely annyira megragadott, hogy elhatároztam, ezzel az írással fogom kezdeni a könyvem.

Az eredetileg arab nyelven íródott mese szerzője a széles körű kutatás ellenére mindmáig ismeretlen, bár maga a mű beleszövődik Sommerset Maugham Sheppey című darabjába, John O’Hara Találkozásában pedig előszóként szerepel.

Ragyogóbb példát aligha lehetne találni a mesélés művészetére. Ajándékba kapott adottság ez, amely mentes minden előítélettől és független a származástól, neveltetéstől vagy végzettségtől. Álláspontom alátámasztására elég csak utalni Joseph Conrad és Walter Scott, John Buchan és O. Henry, vagy akár H. H. Munro és Hans Christian Andersen eltérő családi hátterére.

A mostani, sorrendben a negyedik novelláskötetemben én is megpróbálkoztam a műfajjal két, meglehetősen rövid történet – A levél és a Szerelem első látásra – erejéig.

De először következzen a Találkozás a halállal.

Találkozás a halállal

Bagdadban élt egy kereskedő, aki egy nap elküldte szolgáját a piacra élelmet vásárolni. Alig telt el egy kis idő, a szolga máris visszatért. Arca fehér volt, mint a mész, és az egész teste remegett, amikor megszólalt:

– Gazdám, már a piactéren jártam, amikor nekem jött egy asszony a tömegben, és midőn feléje fordultam, akkor láttam csak, hogy a halál keresztezte az utamat. Rám nézett, és megfenyegetett. Gazdám, add nekem a lovadat, hogy elmehessek ebből a városból, és elkerülhessem a sorsomat. Ha eljutok Szamarrába, a halál nem fog utolérni.

A kereskedő odaadta a lovát, mire a szolga felpattant az állat hátára, sarkantyúját az oldalába vágta, és szélsebesen elviharzott a városból. Később a kereskedő lesétált a piactérre, ahol, miután észrevett, odajött hozzám a tömegben, és megkérdezte:

– Miért fenyegetted meg a szolgámat ma reggel, amikor beszéltél vele?

– De hát én nem fenyegettem meg őt – válaszoltam –, csupán bárgyún néztem rá. Enyhén szólva meglepődtem, hogy itt látom Bagdadban, hiszen úgy beszéltük meg, hogy ma este Szamarrában találkozunk.

A szakértő tanú*

– Átkozottul jó ütés! – állapította meg Toby az ellenfele labdájának a röppályáját figyelve. – Kétszázharminc méternél egy centivel sem lesz kevesebb, sőt elérheti a kétszázötvenet is – tette hozzá, és kezét a szeme fölé emelte, hogy a nap sugarától védve nyomon követhesse a golfpálya pázsitos részén keresztülbukdácsoló labdát.

– Köszönöm – válaszolta Harry.

– Mit reggeliztél ma? – kérdezte tőle Toby, miután a labda nagy sokára megállt.

– Reggeli helyett kiadósat veszekedtem a feleségemmel – vágta rá az ellenfele. – Azt akarta, hogy menjek vele vásárolni.

– Tudod, mit? Hajlandó volnék fontolóra venni a nősülést, ha garantáltnak tekinthetném, hogy ennyit lendít a golftudásomon – dünnyögte Toby a labdáját igazgatva. – A fenébe is! – fakadt ki néhány másodperc múlva, amikor látta, hogy gyatra ütésének nyomán a fehér golyó a tőlük alig százméternyire húzódó, egyenetlen rész felé repül.

Toby játéka később sem javult, aminek az lett a következménye, hogy dél körül, amikor visszafordultak a klubház felé, szigorú figyelmeztetésben részesítette a partnerét:

– A bíróságon állok majd bosszút rajtad a jövő héten!

– Remélem, hogy nem – válaszolta Harry nevetve.

– Ugyan, miért? – kérdezte Toby, amint beléptek az épületbe.

– Mert a te oldaladon fogok fellépni szakértő tanúként – közölte a társa, miután elhelyezkedett az asztalnál.

– Hát ez mulatságos... Esküdni mertem volna rá, hogy a vád tanúja leszel.

Mi tagadás, Sir Toby Gray ügyvéd és Harry Bamford professzor nem mindig állt azonos oldalon a bírósági teremben.

– Mindazok, akik érintettek az Őfelsége Bírósága elé terjesztett ügyben, fáradjanak közelebb, és tanúsítsanak kellő figyelmet!

A leedsi törvényszéken kitűzött tárgyaláson Fenton bíró elnökölt.

Sir Toby ráemelte a tekintetét. Tisztességes és jóravaló embernek ismerte, de tudta róla azt is, hogy időnként túlságosan is bő lére ereszti a mondókáját, amikor összefoglalja a bizonyítás eredményeit az esküdteknek. A bíró biccentéssel jelzett neki a pulpitusról.

Sir Toby felállt, hogy előadja a védelem álláspontját.

– Méltóságod engedelmével, tisztelt esküdtek! Tudatában vagyok annak a hatalmas felelősségnek, amely a vállamra nehezedik. Sosem egyszerű egy olyan embert védeni, akit gyilkossággal vádolnak. Különösen nehéz a védelem dolga, ha az áldozat nem más, mint a vádlott felesége, akivel több mint húsz évig élt boldog házasságban. Ezt a körülményt az ügyészség is elfogadta, és az előírásoknak megfelelően rögzítette a tényállást.

– Feladatomat nem teszi könnyebbé az sem, bíró úr, hogy látszólag az összes közvetett bizonyíték, amelyet tanult kollégám, Mr. Rodgers oly remekül vezetett elő a tegnapi nyitóbeszédében, védencem bűnösségét támasztja alá. Mindazonáltal – emelte fel a hangját, és fekete selyemtalárja szélét megragadva az esküdtek felé fordult – egy olyan tanút szándékozom önök elé idézni, akinek szavahihetősége vitán felül áll. Meggyőződésem, hogy miután meghallgatták, nem marad más választásuk, mint annak kimondása, hogy védencem ártatlan. Kérem Harold Bamford professzort, hogy fáradjon be!

A választékosan öltözött, kék színű, kétsoros öltönyt, fehér inget és a Yorkshire County Cricket Club emblémájával díszített nyakkendőt viselő férfi belépett a bírósági terembe, és leült a tanúk padjára. Kezét a bibliára helyezve olyan gyakorlottan ismételte el az eskü szövegét, hogy az esküdtszék tagjainak semmi kétsége sem lehetett afelől, hogy nem először kérték ki a véleményét gyilkossági ügyben.

Sir Toby megigazgatta talárját, és a golfpartnerére nézett.

– Bamford professzor – szólította meg olyan hangsúllyal, mintha még sohasem látta volna –, annak érdekében, hogy kétségbevonhatatlanul megállapítsuk a szakértelmét, kénytelen vagyok feltenni néhány előzetes, az ön számára esetleg zavaró kérdést. Elsőrendű fontosságú azonban, hogy az esküdtek előtt cáfolhatatlanul bizonyítsam az ön hozzáértő véleményének a helytállóságát a bíróság előtt fekvő ügy szempontjából.

Harry kimérten bólintott.

– Ha jól tudom, a leedsi gimnáziumba járt – kezdte a bemutatást Sir Toby, miközben tekintetét végighordozta a csupa yorkshire-iből álló esküdtszéken –, ahonnan sikeresen megpályázta az oxfordi Magdalen Egyetem jogi karának ösztöndíját.

Harry ismét biccentett, hozzátéve:

– Így igaz.

Toby a jegyzeteibe pillantott, ami persze teljesen felesleges volt a részéről, hiszen ők ketten számtalanszor előadták már ezt a jelenetet.

– De nem élt a lehetőséggel, hanem Leedsben maradt, hogy itt folytassa a tanulmányait. Így van?

– Igen. – Az esküdtek helyeslőleg bólintottak. Senkiben sem buzog annyi hazafiasság és büszkeség, mint a yorkshire-iekben, ha szűkebb hazájukról van szó, konstatálta elégedetten Sir Toby.

– Rögzíthetjük a jegyzőkönyvben, hogy kitüntetéssel végezte el a leedsi egyetemet?

– Igen.

– És azt is, hogy a Harvardon lehetőséget ajánlottak önnek posztgraduális tanulmányainak a befejezésére, illetve később a doktorátus megszerzésére?

Harry enyhén meghajtotta magát, jelezve, hogy megerősíti az elhangzottakat. A legszívesebben odaszólt volna, hogy „Gyerünk már, Toby, essünk túl rajta!”, de tudta, hogy edzőtársa a lehető legtöbbet akarja kicsikarni a következő néhány percből.

– Ha nem tévedek, doktori disszertációjában a lőfegyverek és a gyilkosságok közötti összefüggésekről értekezett, ugye?

– Igen, Sir Toby.

– És azt szintén hajlandó megerősíteni – folytatta a kiváló ügyvéd –, hogy amikor a vizsgabizottság elé terjesztette a dolgozatát, az olyan széles körű érdeklődést váltott ki, hogy menten közzétették az egyetemi lapban, ma pedig már kötelező olvasmány mindenkinek, aki törvényszéki szakértőnek vallja magát?

– Hát, tulajdonképpen így is lehet fogalmazni – szerénykedett Harry, megadva a végszót Toby következő jelenetéhez.

– Meg kell jegyeznem, hogy ezt nem én találtam ki – harsogta az ügyvéd, mélyen az esküdtek szemébe nézve –, hanem maga Daniel Webster, az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának tagja állítja a tanúról! De engedjék meg, hogy folytassam. Igaz-e, hogy miután befejezte tanulmányait a Harvardon, és visszatért Angliába, az oxfordi egyetem még egyszer megpróbálta elcsábítani, fölajánlva, hogy átveheti a törvényszéki vizsgálatok tanszékének a vezetését, de ön megint csak visszautasította a megkeresést, mert a szíve visszahúzta egykori alma materébe, ahol először docens, később pedig professzor lett? Így történt, Bamford professzor?

– Pontosan, Sir Toby.

– És ezt a tisztséget immár tizenegyedik éve betölti, dacára annak, hogy a világ számos egyeteméről ostromolták kecsegtető ajánlatokkal, biztatva, hogy ragadja meg az alkalmat, még azon az áron is, hogy el kell hagynia hőn szeretett földjét, Yorkshire-t?

Ennél a pontnál Fenton bíró, akinek szintén nem először volt része kettőjük előadásában, figyelmeztetően előrehajolt, és közbevágott:

– Úgy vélem, nyugodt szívvel leszögezhetjük, Sir Toby, hogy egyértelmű megállapítást nyert az a tény, miszerint a tanú elismert szakértője a választott területének. Így hát, talán tovább is léphetnénk, rátérve magára az ügyre.

– Boldogan, bíró úr, különösen nagylelkű szavainak hallatán. Valóban nincs szükség arra, hogy további dicséretekkel halmozzuk el a kitűnő professzort.

Sir Toby szerette volna, ha maga közölheti az esküdtekkel, hogy befejezte a tanú bemutatását, de kénytelen volt tudomásul venni, hogy a bíró néhány másodperccel megelőzte.

– Éppen ezért, méltóságod engedelmével, rátérnék az általunk tárgyalt ügyre, hiszen, ahogy ön megfogalmazta, bizonyítást nyert a tanú szakértői mivolta.

A professzor felé fordult, és cinkosan ráhunyorított.

– A tárgyalás korábbi szakaszában tanult kollégám, Mr. Rodgers részletesen kifejtette az ügyészség álláspontját, nem hagyva kétséget afelől, hogy érvelése valójában egyetlen bizonyítékon nyugszik: nevezetesen azon a lőfegyveren, amellyel nem is lőttek!

Harry már számtalanszor hallotta a barátja szájából elhangozni ezt a mondatot, és mérget mert volna venni rá, hogy még rengetegszer fogja hallani.

– Arról a lőfegyverről beszélek, amelyet a szerencsétlenül járt Mrs. Valerie Richards holttestének a közelében találtak, rajta a vádlott ujjlenyomatával. A vád nézete szerint Mr. Richards, miután megölte a feleségét, pánikba esett, és kirohant a házból, hátrahagyva a fegyvert a szoba közepén. – Sir Toby szembefordult az esküdtekkel. – És önöktől, esküdtektől nem kevesebbet kérnek, mint azt, hogy eme gyatra bizonyíték alapján, és higgyék el nekem, gyatra bizonyítékról van szó, nyilvánítsanak valakit bűnösnek gyilkosság vádjában, és küldjék rács mögé életének hátralévő részére. – Rövid hatásszünetet tartott, hogy az esküdtszék tagjai megemésszék a szavainak súlyát.

– Most pedig, Bamford professzor, szeretném, ha, a bíró úr szavait idézve, választott területének elismert szakértőjeként felelne néhány kérdésemre. – Harryben hirtelen tudatosodott, hogy a bevezető szakaszon túljutottak, és most rajta a sor, hogy eleget tegyen a hírneve táplálta elvárásnak.

– Hadd kezdjem azzal, hogy tapasztalatai alapján valószínűsíthető-e, hogy a gyilkos, tettének elkövetése után, csak úgy a merénylet helyszínén felejtse a fegyverét?

– Nem, Sir Toby, éppen ellenkezőleg, az ilyesmi szerfölött szokatlan – hangsúlyozta Harry. – Tíz eset közül kilencben a hatóságok sosem jutnak a lőfegyver nyomára, mert a tettesek igyekeznek mielőbb eltüntetni.

– Értem. És abban a bizonyos egy esetben megszokott dolog, hogy a gyilkos fegyver telis-tele van a tettes ujjlenyomatával?

– Szinte sosem fordul elő – szögezte le Harry. – Leszámítva persze, ha az elkövető teljesen őrült, vagy éppen rajtakapják.

– A vádlottra sok mindent lehet mondani, de azt az egyet nem, hogy őrült volna – közölte Sir Toby. – Akárcsak ön, a leedsi gimnáziumban tanult. Nem mellékes az sem, hogy nem a tett helyszínén vették őrizetbe, hanem egy barátja otthonában, a város másik oldalán. – Sir Toby szándékosan elfelejtette megemlíteni azt az aprócska, a vádbeszédben azonban többször is kiemelt körülményt, miszerint a vádlottat a szeretőjének az ágyában találták meg, nem tért ki továbbá arra sem, hogy a hölgy jelenti az egyetlen alibit a védence számára.

– Most pedig a fegyverre szeretném irányítani a figyelmét, professzor. Egy Smith and Wesson, K4217 B, ha nem tévedek.

– Valójában egy K4127-esről van szó – igazította ki Harry.

– Fejet hajtok a szakértelme előtt – bókolt Toby, nem tévesztve szem elől azt a hatást, amelyet parányi nyelvbotlása gyakorolt az esküdtekre. – Nos, ismét a tárgyra térve, ha jól tudom, a belügyminisztériumi laboratóriumi vizsgálat kimutatta az áldozat ujjlenyomatait a pisztolyon.

– Így igaz, Sir Toby.

– Szakértőként le tud vonni valamilyen következtetést ebből a tényből?

– Igen. Mrs. Richards ujjlenyomatai legtisztábban az elsütő billentyűn és a markolaton látszottak, ami világosan arra utal, hogy az ő kezében volt utoljára a fegyver. Mi több, a vizsgálati eredmények azt igazolják, hogy ő maga volt az, aki elsütötte a pisztolyt.

– Értem. És vajon az nem képzelhető el, hogy a fegyvert a gyilkos helyezte Mrs. Richards kezébe, így próbálván félrevezetni a rendőrséget?

– Hajlandó lennék fontolóra venni ezt a feltevést, ha a rendőrség nem fedezte volna fel Mr. Richards ujjlenyomatát is a ravaszon.

– Nem vagyok benne biztos, hogy teljesen értem, hová akar kilyukadni, professzor – jegyezte meg Toby, nagyon is tisztában azzal, hogy mire megy ki a játék.

– Szinte valamennyi, általam vizsgált esetben a tettes első dolga az volt, hogy eltüntesse az ujjlenyomatát a gyilkos fegyverről, mielőtt az áldozata kezébe nyomta volna.

– Most már értem. Ha esetleg mégsem, kérem, nyugodtan szóljon közbe – udvariaskodott Sir Toby. – Tény, hogy a fegyvert nem az áldozat kezében találták meg, hanem mintegy három méterre tőle, azon a helyen, ahová a vád szerint védencem ejtette, miközben pánikszerűen menekült a saját házából. Hadd kérdezzem meg, Bamford professzor: ha valaki úgy akar öngyilkos lenni, hogy fejbe lövi magát, hová fog a fegyver hullani?

– Hozzávetőleg két-három méternyire a holttesttől – felelte Harry. – Ócska bűnügyi filmekben vagy televíziós szappanoperákban gyakran elkövetik azt a hibát, hogy az áldozat a markában szorongatja a fegyvert azután is, hogy főbe lőtte magát. A való életben azonban másként történik. A hátrarúgó erő következtében a lőfegyver kilökődik az öngyilkosságot elkövető áldozat kezéből, és bizonyos távolságra repül a holttesttől. Az utóbbi harminc év alatt egyetlen olyan lőfegyverrel elkövetett öngyilkossági esettel sem találkoztam, ahol a fegyver az áldozat kezében maradt volna.

– Vagyis szakértőként ön úgy véli, hogy Mrs. Richards ujjlenyomataiból és a fegyver helyzetéből inkább öngyilkosságra lehet következtetni, semmint merényletre.

– Pontosan, Sir Toby.

– Még egy utolsó kérdés, professzor – hangoztatta a védelem képviselője a talárjába csimpaszkodva. – Az eddigi eseteket tekintve, amikor a mostanihoz hasonló ügyben jelent meg a védelem tanújaként, milyen arányban mentette fel az esküdtszék a vádlottat?

– A matematika sosem volt az erős oldalam, Sir Toby, de ha jól emlékszem, huszonnégy bírósági ügyből huszonegy végződött felmentő ítélettel.

Sir Toby kiszámított lassúsággal az esküdtek felé fordult.

– Tehát huszonnégy esetből huszonegy fejeződött be felmentő ítélettel, miután ön szakértőként tanúskodott. Nagyjából nyolcvanöt százalékosra saccolom az arányt, bíró úr. Nincs több kérdésem.

Toby a lépcsőházban érte utol Harryt. Gyengéden hátba veregette öreg barátját.

– Megint nagyot alakítottál, Harry. Nem csoda, hogy az általad előterjesztett bizonyíték után a vád azon nyomban bedobta a törülközőt. Tényleg nem láttalak még ilyen remek formában. Most rohannom kell, holnap a Bailey-ben lesz tárgyalásom. Akkor szombat délelőtt tízkor, kint a golfpályán. Feltéve persze, ha Valerie elenged.

– Sokkal hamarabb fogunk találkozni, meglásd – dörmögte az orra alatt a professzor. A szeme sarkából látta, hogy Sir Toby leint egy arra haladó taxit.

Toby, mialatt az első tanúra vártak, belepillantott a jegyzeteibe. A per rosszul indult. A vádnak sikerült jó néhány olyan bizonyítékot felsorakoztatnia, amelyet egyszerűen nem tudott sem megkérdőjelezni, sem megcáfolni. Nem várt sokat a keresztkérdések lehetőségétől sem, mert előre tudta, hogy az ügyész által beidézett tanúktól kapott válaszok csak a vád álláspontját erősítenék.

A tárgyaláson elnöklő bíró, Mr. Justice Fairborough a vád asztala felé biccentett.

– Szólítsa be első tanúját, Mr. Lennox!

Az ügyész, Mr. Desmond Lennox lassan felemelkedett a helyéről.

– Örömmel, bíró úr! Szólítom Harold Bamford professzort!

Sir Toby elképedve nézett fel a jegyzeteiből az öreg barátjára, aki magabiztos léptekkel közeledett a tanúk emelvénye felé. A londoni esküdtszék tagjai szintén kihívó tekintettel figyelték a Leedsből érkezett szakértőt.

Toby kénytelen volt elismerni, hogy Mr. Lennox ragyogóan építette fel tanújának a bemutatását – egyetlen szóval sem utalva például a professzor leedsi hátterére. A vád képviselője ezt követően egy sor kérdést tett fel Harrynek, és a rájuk adott válaszok olyan képet festettek Sir Toby védencéről, hogy hozzá képest Hasfelmetsző Jack csupán szende szűznek tűnhetett.

– Nincs több kérdésem, bíró úr – fejezte be Mr. Lennox. Az arcáról sugárzott az önelégültség, amikor visszaült a helyére.

A bíró Sir Tobyra pillantott, és megkérdezte tőle, hogy óhajt-e kérdéseket intézni a tanúhoz.

– Természetesen, bíró úr – válaszolta az ügyvéd, felemelkedve a székéről. – Bamford professzor – szólította meg a tanút, mintha most találkoztak volna először –, mielőtt a tárgyra térnék, el kell ismernem, hogy Mr. Lennox jelentős időt szentelt az ön szakértelmének az igazolására. Remélem, megbocsát, ha én mégis visszakanyarodnék a személyéhez, tisztázandó egy-két zavaró részletet.

– Magától értetődik, Sir Toby – felelte Harry.

– Ami a diplomáját illeti, ööö... hol is szerezte? Ó, igen, a leedsi egyetemen. Mi is volt a fő szaktárgya?

– Földrajz.

– Hát ez fölöttébb érdekes! Nem gondoltam volna, hogy leendő fegyverszakértők földrajzra szakosodnak. De nézzük csak a doktori címét, amelyet egy amerikai egyetemen szerzett. Megkérdezhetem, vajon az angol egyetemeken elismerik-e az oklevelét?

– Nem, Sir Toby, de...

– Kérem, csak a kérdésekre válaszoljon, és tartózkodjon az egyéb megjegyzésektől, Bamford professzor. Tehát, példának okáért, elfogadják-e doktori címét akár Oxfordban, akár Cambridge-ben?

– Nem, Sir Toby.

– Értem. És hát bizony könnyen meglehet, hogy ennek az egész ügynek a kimenetele, amint azt Mr. Lennox az előbb nagy igyekezettel az értésünkre adta, az ön szakértő véleményén fog múlni!

Fairborough bíró a szemöldökét összevonva a védelem képviselőjére nézett.

– Ezt az értékítéletet az esküdteknek kell meghozniuk, méghozzá az eléjük tárt tények alapján, Sir Toby.

– Egyetértek méltóságoddal. Csupán arra óhajtottam felhívni az esküdtek figyelmét, hogy mennyi hitelt adhatnak a vád tanúja szakértő véleményének.

A bíró ismét a homlokát ráncolta.

– Ám ha úgy látja, bíró úr, hogy már kellőképpen megvilágítottam a szempontomat, rögvest a tárgyra térek – közölte Sir Toby, és ismét a barátja felé fordult.

– Bamford professzor, az előbb szakértői minőségében azt mondta az esküdteknek, hogy az általunk vizsgált esetben az áldozat nem követhetett el öngyilkosságot, mert a kezében találták meg a fegyvert.

– Így van, Sir Toby. Ócska bűnügyi filmekben vagy televíziós szappanoperákban gyakran elkövetik azt a hibát, hogy az áldozat a markában szorongatja a fegyvert azután is, hogy főbe lőtte magát.

– Igen, igen, Bamford professzor. Kétségkívül csodálattal töltött el bennünket a szappanoperák tárgykörében szerzett jártassága, midőn tanult barátom kikérdezte önt. Legalább akadt egy olyan terület, ahol valóban szakértőnek gondolhatjuk. De a magam részéről inkább a valós világgal foglalkoznék. Egyértelműen leszögezhetem-e, Bamford professzor, hogy egy pillanatra sem kívánja, legalábbis remélem, azt sugalmazni, miszerint az ön által említett bizonyíték arra mutat, hogy a vádlott helyezte a halott férje kezébe a fegyvert? Mert ha mégis, akkor ön nem szakértői, hanem látnoki minőségében van jelen.

– Semmi ilyesmi föltevést nem említettem, Sir Toby.

– Hálás vagyok, hogy legalább ebben egyetért velem. De mondja csak, Bamford professzor: pályafutása során találkozott olyan esettel, amelyben a gyilkos a tettének elkövetése után az áldozata markába nyomta a fegyvert, hogy öngyilkosság benyomását keltse?

Harry tétovázni látszott.

– Gondolja végig nyugodtan, professzor. Egy asszony élete függ a válaszától.

– Igen, akadtak ilyen esetek az évek során... – Ismét bizonytalannak tűnt. – De csak három.

– Összesen három? – Sir Toby meglepett képet vágott, pedig nagyon is jól tudta, hogy milyen ügyekről van szó, hiszen mind a háromban benne volt ő is.

– Igen, Sir Toby.

– És a szóban forgó ügyekben az esküdtek minden alkalommal ártatlannak találták a vádlottat?

– Nem – ismerte be halkan Harry.

– Nem? – kérdezett vissza Toby, és nyomatékosan az esküdtekre pillantott. – Mégis, hányszor született felmentő ítélet?

– Kétszer.

– És a harmadikban?

– A vádlottat bűnösnek találták.

– És elítélték?

– Igen, életfogytiglanra.

– Igazán hasznosnak tartanám, ha valamivel többet elárulna nekünk erről a bizonyos esetről, Bamford professzor – mondta az ügyvéd.

– Nem egészen világos, hová vezet mindez, Sir Toby – szólt közbe Fairborough bíró.

– Úgy érzem, bíró úr, hogy hamarosan megtudjuk – válaszolta sokat sejtetően Sir Toby, és visszafordult a tanúra meredő esküdtekhez. – Bamford professzor, kérem, ismertesse az esküdtszékkel a szóban forgó ügy további részleteit.

– Az ítélet kihirdetése után – vágott bele Harry – Mr. Reynolds tizenegy évet töltött börtönben, amikor új tények láttak napvilágot, bizonyítva, hogy a vádlott nem követhette el a bűncselekményt. Nem sokkal később szabadon engedték.

– Remélem, megbocsát a következő kérdésért, professzor, de most ebben a teremben egy hölgy jó híre forog kockán, a sorsáról már nem is beszélve. – Sir Toby zord tekintettel méregette a barátját, majd komor hangon megkérdezte: – Abban a bizonyos ügyben szintén a vád tanúja volt?

– Igen, Sir Toby.

– Szakértői minőségében?

Harry rosszat sejtve bólintott.

– Igen, Sir Toby.

– És egy ártatlan embernek kellett olyan súlyosan lakolnia azért a bűnért, amelyet el sem követett, hogy tizenegy évet töltött miatta börtönben?

Harry alig láthatóan biccentett.

– Igen.

– És nem merült fel semmilyen bizonytalansági tényező, „mi van, ha mégsem” felvetés? – érdeklődött Sir Toby. Várta a választ, de Harry hallgatott. Gyanította, hogy az esküdtek szemében már elveszítette hitelét a korábbi ügy miatt.

– Még egy utolsó kérdés, Bamford professzor. Hogy méltányosak legyünk: a másik két esetben az esküdtek ítélete az ön szakértői véleményét támasztotta alá, ugye?

– Igen, Sir Toby.

– Bizonyára fel tudja idézni, hogy a vád képviselője röviddel ezelőtt igencsak nagy hangsúlyt fektetett annak kidomborítására, hogy az ön tanúvallomása mindig is döntő fontosságúnak bizonyult a mostanihoz hasonló esetekben, vagy ahogy Mr. Lennox megfogalmazta: „perdöntőnek a vád álláspontjának bizonyításában”. Mindamellett most már azzal is tisztában vagyunk, hogy abban a három esetben, amikor fegyvert találtak az áldozat kezében, az ön szakértői szereplése harminchárom százalékos arányban kudarccal végződött.

Harry – miként azt Sir Toby előre gondolta – erre sem válaszolt.

– És ennek eredményeként egy ártatlan ember tizenegy évet töltött rács mögött. – Sir Toby ismét az esküdtek felé fordult, és halkan, de célzatosan hozzáfűzte: – Bízzunk benne, Bamford professzor, hogy nem kell majd egy ártatlan nőnek az élete hátralévő részét fegyintézetben töltenie egy olyan „szakértő tanú” véleménye alapján, aki az esetek egyharmadában téved.

Mr. Lennox azonnal felpattant a helyéről, hogy tiltakozzon a tanúval szembeni bánásmód miatt, és maga a bíró is figyelmeztetően emelte fel a mutatóujját:

– Ez nem volt helyénvaló megjegyzés, Sir Toby.

Az ügyvéd oda sem hederített, továbbra is az esküdteket figyelte, akik viszont már nem a tanú szavain csüngtek, hanem egymás között sugdolóztak.

Sir Toby visszasétált a helyére.

– Nincs több kérdésem, bíró úr.

– Átkozottul jó ütés! – jegyezte meg Toby, amint Harry labdája eltűnt a tizennyolcadik lyukban. – Tartok tőle, hogy ma is én fizetem az ebédet. Feltűnt neked, hogy hetek óta nem tudlak legyőzni, Harry?

– Hát, nem is tudom, Toby – hímezett-hámozott Harry, miközben a klubház felé indultak. – Mégis, te minek neveznéd, ami csütörtökön történt a bíróságon?

– Valóban, azért a dologért bocsánatot kell kérnem tőled, öreg barátom – válaszolta Toby. – De nem volt benne semmi személyes, ezt te is nagyon jól tudod. Egyébként borzasztó nagy ostobaságot követett el Mr. Lennox, hogy téged idézett be szakértőnek.

– Egyetértek – mondta Harry. – Előre figyelmeztettem őket, hogy nálad senki sem ismer jobban. Mr. Lennoxot azonban nem érdekelte, hogy mi történt a korábbi esetekben.

– Tulajdonképpen nem volna érdekes az egész, leszámítva persze azt a körülményt, hogy...

– Igen?

– ...az esküdteknek mind Leedsben, mind Londonban rá kellett volna jönniük az igazságra, arra, hogy a védenceim bűnösebbek már nem is lehetnének.