Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

VALAMI, AMIT BEVEZETÉSNEK IS LEHET MONDANI

A BIZALOM ORSZÁGA

SUCIU

NAGYVÁRADI BENYOMÁSOK

ÉJSZAKA A KIRÁLYHÁGÓN

A KOMISZÁR CIGARETTÁJA ÉS A KIRÁLY SÜVEGE

MAGYAROK ÉS ROMÁNOK

ŐSZ A MEZŐSÉGEN

AZ ERDÉLYI DEBRECEN

GÖRGÉNYI EMLÉKEK

SZÁZ ESZTENDŐS KIRÁLYI ROMANTIKA

EGYNÉMELY SZÉKELY APRÓSÁGOK

KÜKÜLLŐN ÁT BRASSÓBA

BRASSÓ

rózsaszínű hegyek alatt

NAGYSZEBEN ÉS AMI HOZZÁJA TARTOZIK

A SZÁSZOK REGÉNYEI

MIÉRT SZÁSZOK A SZÁSZOK?

HÓRA ÉS KLOSKA A FEJEDELMEK VÁROSÁBAN

VITÉZ MIHÁLY

VISSZA KOLOZSVÁRRA

ROMÁN TÖRTÉNETEK

AZ ERDÉLYI UTAZÁS KETTŐS MÉRLEGE

HÁROM ÉV MÚLTÁN

ERDÉLY ÉS AZ ITTHONVALÓK

EPILÓGUS A NÉHAI KÖTEGYÁNI HATÁRON

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Tonelli Sándor

UTAZÁS ERDÉLYBEN
ÉS ERDÉLY KÖRÜL

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-519-8 EPUB
ISBN 978-963-559-520-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1940 körül

a borító Kézdivásárhelyen, 1940. szeptemberében
készült fotográfia részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

VALAMI, AMIT BEVEZETÉSNEK IS
LEHET MONDANI

A román impérium alatt álló Nagyvárad és Kolozsvár utolsó esztendejében, egy hűvös őszi nap reggelén, egy szegedi jelzésű öreg Steyr kocsi ment át Kötegyánnál az akkori magyar-román határon. Két elfoglalt ember, akinek máskülönben nem volt sok szabad ideje, úgy határozott, hogy kikapcsolódik az itthoni dolgoktól és Erdélyben tölti későre kitolódott néhány hetes nyári szabadságát, program nélkül bekóborolja a román uralom alatt álló kis országot, itt-ott felkeresi a régi ismerősöket, akiket elszakított az itthon valóktól az idő és távolság, de még inkább az idegen uralom, amely ránehezedett a magyar Erdély egész életére. A két elfoglalt ember egyike én voltam, aki most ezeket a sorokat írom.

Azt kérdezhetné valaki, hogy három esztendő múltával mi szükség lehet e sorok megírására? Ugyan ki lehet kíváncsi arra, amit egy olyan ember látott meg, aki csupán rövid néhány hétre tekintett be Erdélybe? Hiszen ami azóta történt, arra csakugyan el lehet mondani, hogy csillag esik, föld reng, jött éve csodáknak. Hol vagyunk már attól, ami három esztendeje talán még érdekelhette az embereket? Hiszen azóta nemcsak Erdély tekintélyes része, hanem a bácskai televény is hazakerült az anyaországhoz. Az erdélyi hegyekkel együtt hazatértek azok is,

akik bizonyára illetékesebbek arra, hogy beszámoljanak arról, ami velük és körülöttük történt a román uralom két évtizede alatt. Azóta máris megjelent néhány nagyon érdekes írás, mely az átélés elevenségével örökíti meg ennek a szomorú húsz esztendőnek a történetét. Ez tökéletesen igaz s én, aki ezeket a sorokat írom, nem is vindikálom magamnak, hogy Erdélyt a magyar közönség számára felfedezzem. Ezzel szemben gyakorlati tapasztalásból tudom, hogy az idegen szeme gyakran észrevesz olyan dolgokat, melyek az otthonvalók előtt természetes adottságoknak tűnnek fel. Ezért merem hinni azt is, hogy esetleg megláttam és papírra vetettem olyan dolgokat, melyek megörökítésre érdemesek, de másutt megörökítve nincsenek.

Egy véletlen igazolta ennek a feltevésnek a helyességét. Közvetlenül Nagyvárad és Kolozsvár hazatérése után, mikor a visszacsatolt területek még katonai igazgatás alatt állottak, a kereskedelemügyi miniszter megbízott, hogy a nagyváradi kereskedelmi és iparkamarát a magyar rendszernek megfelelően szervezzem át s a magyar kamarai szervezetbe való beillesztését előkészítsem. E megbízásból kifolyóan 1940 őszén ismételten megfordultam Nagyváradon. Nagyváradról természetesen ellátogattam Kolozsvárra is. A nagyváradi és kolozsvári napok alatt ismét alkalmam nyílt, - ezúttal természetesen retrospektív módon, - hogy beletekintsek a román éra dolgaiba. Jobbra és balra sok száz emberrel tárgyaltam hivatalosan és nem hivatalosan, érintkeztem magasrangú katonákkal, közigazgatási tisztviselőkkel, lateinerekkel, iparosokkal és kereskedőkkel, akik hol ezt, hol azt mondták el az elmúlt húsz esztendő szomorú történetéből. Érthető volt, hogy ezúttal szabadabban beszéltek mindarról, amin keresztülmentek. A tárgyalások és baráti beszélgetések során felidéződött három esztendő előtti erdélyi utam emléke és kezdett megérlelődni bennem az elhatározás, hogy papírra vetem azt, amit utam során láttam és hallottam, de a látottakat és hallottakat kiegészítem az utamhoz tapadó históriai, politikai, társadalmi és gazdasági reminiszcenciákkal. Es mikor egyes erdélyi barátaimmal közöltem az elgondolásomat, ők, akiknek anyagom nagy részét - köszönhettem, meglepetve mondták, hogy nem is gondoltak arra, hogy baráti beszélgetés közben egy könyvnek az anyagát szolgáltatják. Hiszen ők tulajdonképpen semmit se mondtak, csak ami velük történt és körülöttük lejátszódott. Ahogy ellenben elmondtam egyet-mást abból, amit megírni szándékoztam, nemcsak biztattak könyvem megírására, hanem utólag is nagyon sok jellegzetes aprósággal egészítették ki a már megírottakat.

Különösen abban, amit a húszesztendős román uralom jellemzésére mondottak el, van nagyon sok jelentéktelennek látszó, majdnem anekdotaszerű apróság, amely úgy rejtőzik a nagy események árnyékában, mint a szerény kis ibolyácska vagy a gyöngyvirág az erdő hatalmas fáinak tövében. Abban is hasonlatosak ezek a történetkék az ibolyához vagy a gyöngyvirághoz, hogy gyakran nekik is van illatuk. Jelentéktelenségük mellett is azért fontosak ezek a történetkék, mert sokszor nem a nagy események, hanem az apróságok jellegzetesek igazán a korokra, emberekre és cselekedeteikre.

Talán még az is hozzátartozik a könyv történetéhez, hogy megírása és formába öntése előtt még néhány kirándulást tettem Erdélynek immár magyarrá visszaváltozott részeibe. Az egyik utamon, egy kora nyári vasárnap délelőttjén ellátogattam a Kisküküllő völgyében Nagykendre, ahol már három esztendő előtt is jártam s ahol most közvetlenül a falu fölött vonul végig az új magyar-román határ. Nem a hegygerincen megy végig, nem is a folyó mentén szalad, egyszerűen a szántóföldeket és legelőket vágja ketté. A határmenti kettős birtokosok a román oldalról a hordókat kényelmesen legördíthetik a magyar oldalra.

A könyvem címe Utazás Erdélyben és Erdély körük. A címnek ilyetén megszövegezésével egyrészt a földrajzi felfedezés felelősségét akartam magamról elhárítani, de másrészt jogot akartam magamnak formálni arra is, hogy papírra vessek olyan dolgokat, amelyeknek a tulajdonképpeni utazáshoz semmi közük sincs és csak visszaemlékezés vagy gondolattársulás formájában tapadnak a meglátogatott helyek egyikéhez vagy másikához. Formailag a könyv gerincéül meghagytam a három esztendő előtt a román Erdélyben tett utazást és ehhez kapcsoltam hozzá saját reflexióimat. Ezek a reflexiók teszik az utazást Erdély körül.

Mikor könyvem befejezése után utolsónak írom ezeket a bevezető sorokat, meg kell vallanom, hogy két hónappal ezelőtt, mikor az írást megkezdtem, nem tudtam, tulajdonképpen mi lesz belőle. Ahogy most átlapozom a gépírásos oldalakat, látom, hogy az anyagom nagyon változatos, illetőleg nagyon egyenetlen. Vannak benne könnyed és nehézkes részletek. Van benne anekdota, természeti leírás és vezércikk; váltogatja egymást a személyes megfigyelés, másoktól nyert információ és olvasmányokból leszűrt elméleti megállapítás. Éppen azért a könyv nem tudományos munka, nem történelem, nem útleírás és nem is politika, de mindegyikből van benne valami, összekeveredik benne a román uralom alatt álló Erdély utolsó esztendeje a bécsi döntést követő nagy változással. Az erdélyiek azt a kifejezést szokták használni, hogy kimegyek Magyarországra. Ebben a könyvben egy magyarországi ember bemegy Erdélybe és beszámol arról, hogy milyennek látta a kis országot.

A könyvet megírni és nyilvánosság elé bocsátani érthető okoknál fogva csak akkor lehetett, mikor Erdély nagy része felszabadult a román uralom alól s a lelki nyomás alól felszabadultak sokan azok közül, akik tudatosan vagy akaratlanul a könyv adatait szolgáltatták. A könyv a kötegyáni határállomáson kezdődik és ott is zárul be három esztendő múltával. Olyan, mint a krétakör: önmagába visszatér.

A BIZALOM ORSZÁGA

...Egyszóval az autó, amely viszi a történetet, egy hűvös októberi nap reggelén ment át Kötegyánnál a néhai magyar-román határon. Magyar részről az átkelés formaságainak elintézése meglehetős simán ment, de a vámkezelést végző tisztviselők kissé furcsán csóválták fejüket, mikor hallották, hogy Nagyváradra készülünk.

- Miért nem mentek az urak inkább Biharkeresztes felé?

- Mert Szegedről jövet, erre rövidebb az út.

- A térképen igen, de a valóságban nem.

- Hogyan?

- Úgy, hogy odaát az útnak nincsen folytatása.

- A térképen be van rajzolva.

- Az lehet, de azok, akik odaátról jönnek, azt mondják, hogy a románok Szalontáig egészen felszedték az utat. Úgy két esztendeje lehetett, mikor az utolsó autó erre átment a határon.

Rövid haditanácsot tartottunk önmagunkkal és úgy határoztunk, hogy mégis megpróbáljuk a szalontai utat. Egyéb nem történhetik velünk, legfeljebb visszafordulunk.

A vámtisztek és határőrök olyanformán kívántak szerencsét a vállalkozásunkhoz, mintha legalább is Afrikába indultunk volna. Közvetlenül a határon egy széles vízárok húzódott végig, annak az innenső oldalán állott az utolsó magyar őrszem. Az is csodálkozva nézett utánunk, mikor átmentünk a vörös-sárga-kék jelzésű sorompón. A sorompón túl, nyolcvan-száz méternyire a határtól állott a madárkalicka stílusban épült román katonai őrház, tetején toronyszerű kis kilátóval, ahonnét be lehetett nézni a magyar oldalra. Úgy látszik, a toronyban posztoló katona jelezte, hogy jövünk, mert mikor az őrház elé érkeztünk, már kint állt az egész őrség, élén az őrmesterrel. Úgy bámultak ránk, mintha legalább is valami idegen égitestről pottyantunk volna közéjük. Egy katona hiányzott a glédából, aki az őrházat körülvevő kertben dolgozott. A kicsiny kert tele volt fehér- és lilaszínű őszi virágokkal.

A barátom, aki beszélt románul, előadta, hogy mi járatban vagyunk, mire betessékeltek bennünket az őrház szolgálati szobájába és megindult a hivatalos eljárás. Az őrmester egész sor füzetet szedett le a polcról és nekilátott a tanulmányozásuknak. Valószínűleg azt kereste, hogy mit kell csinálni, ha egy idegen autó tör be román területre. Ilyen eset szemmelláthatóan még nem fordult elő praxisában. Forgatta, lapozta a könyveket és füzeteket, élőiről hátra és megint visszafelé, de úgy látszik, nem nagyon tudott eligazodni a paragrafusok között. Egyszerre mintha mentő gondolata támadt volna, úgy fordult felénk:

- Nem mennének az urak inkább Episcopea Bihor felé?

- Nem, mi Szalontán át akarunk menni Nagyváradra. - De erre nincsen út.

- Azt már hallottuk, de majd csak megpróbáljuk.

Az őrmester nekikeseredve megint belemerült a szolgálati utasítások tanulmányozásába. Az emberek úgy tömörültek a hivatalos helyiség ajtajában, mintha érezték volna, hogy az őrmesteri tekintély forog kockán, öt vagy tíz percig tartó keresgélés és lapozgatás után az őrmester másik mentő gondolattal kísérletezett:

- Itt mégse mehetnek át az urak, mert itt nincs olyan vámhivatal, amelyiken autókat lehet elvámolni.

A legközelebbi vámhivatal Szalontán van a vasúti állomáson.

- Nem baj, adjon egy 'kísérőt, aki eljön velünk Szalontára.

Az őrmester tiltakozott:

- Nem tehetem meg, minden emberre szükségem van az őrségen.

Ereztük, hogy valami nyomatékot kell adni elhatározásunknak és egy száz leiest csúsztattunk az őrmester keze alá. Az őrmester rájött, hogy értelmes emberekkel van dolga, előszedett egy árkus papirost, megkérte a barátomat, hogy diktálja le neki, amit a jegyzőkönyvbe kell foglalnia, a papírt telefirkálta olvashatatlan ákombákomokkal, azt átadta egy katonának és meghagyta neki, hogy kísérjen be bennünket a szalontai vámhivatalhoz. Szigorúan meghagyta ellenben, hogy a vámkezelés előtt senkivel sem állhatunk szóba.

A szalontai kirándulásra kijelölt katona félrehúzta az őrmestert és halkan valamit kérdezett tőle. Az őrmester tovább adta a kérdést:

- Azt kérdezi a katona, hogyha az urak most beviszik Szalontára, hogy fog onnét visszajönni?

- Majd csak akad valami kocsi, amelyik felveszi az emberét. Mi meg megfizetjük a fáradságát.

- Akkor rendben van... Eredj!

A katona annak a jeléül, hogy szolgálatban van, felszedte az övét, tölténytáskáját, a bajonettet pedig felfűzte a puskája végére. Erre jött az újabb nehézség. Csukott autók nincsenek szuronyos puskákra berendezve s a katona sehogy se tudott bebújni az autóba. A többiek röhögve nézték kísérletezéseit. Végre az őrmester adta meg az utasítást, hogy üljön be az első ülésre és a puskát a szuronnyal együtt dugja ki a nyitott ablakon. Így a szolgálati szabályzatnak elég volt téve és némi nehézségek leküzdése után elindultunk Szalonta felé.

Az úttól kétoldalt sáncok és árkok vonták magukra a figyelmünket. Távolabb északkelet felé valami erőd-félét is láttunk. Az erődvonal nagyon primitív benyomást keltett; úgy látszik, a románok ezen a ponton még nem kezdték meg a hírhedt Carol-vonal építését.

Körülbelül fél kilométernyire a madárkalicka stílusban épült őrháztól egy akácossal körülvett tanyához érkeztünk. Ez volt az első lakott ház román területen. Ezen a tanyán túl beigazolódott, hogy a magyar vámtisztek és a román határőrök igazat mondtak: innét kezdve teljesen megszűnt az a valami, amit útnak lehetett nevezni. Ami azelőtt út volt, azt a románok olyan alaposan szétrombolták, hogy járni sem lehetett rajta. Kiszedték még az alapozásul szolgáló termésköveket is. Egy-egy nagyobb kődarab hevert jobbra-balra a néhai út mellett; a többit valószínűleg a környékbeli lakosok széthurcolták.

Az volt az érzésünk, hogy akik így rendezkednek be a védelemre, nem nagyon biztosak benne, hogy a nekik juttatott országot megtarthatják.

Járhatatlan lévén az út, a tanya után a katona az autót ledirigálta a marhajárásra és mutogatta, hogy merre kell megkerülnünk a tócsákat és vízállásokat. Egy helyütt egy kisebb árokfélén kellett átzötyögnünk. Szerencsére szép, száraz idő volt és a talaj egészen meg volt keményedve. Nem tudom, hogy esős időben be tudtunk volna-e jutni Szalontára.

Szalontán a román vámhivatal és a határrendőrség a vasúti állomáson volt elhelyezve. A katona az egyik rakodóra irányította a kocsit, ott átvette a borravalóját és bejelentette érkezésünket a határrendőrségen. Ott átvették az útlevelünket, keresztkérdések alá fogtak bennünket, hogy miért akarunk pont ezen az útvonalon belépni Románia területére és egy nagy könyvben keresték a nevünket, hogy nem szerepelünk-e a politikailag gyanús egyének névsorában. Mikor se az útlevelünkön, se rajtunk semmi kifogásolni valót nem találtak, átkísértek bennünket a régi magyar raktárépület végén elhelyezett vámhivatalba.

A vámhivatalban két tisztviselőt találtunk, akik egy betűt se akartak érteni magyarul. Szemmel láthatólag nagyon is el voltak foglalva és nem értek rá, hogy velünk foglalkozzanak. Az egyik tízóraizott, a másik valami kimutatás rubrikáit húzogatta ki vonalzóval. Mi tehát illedelmesen leültünk és vártunk. A hosszú várakozás közben valamelyikünk ajkán kiszaladt a szó, hogy bár sorra kerülnénk, mert máskülönben estig nem jutunk be Kolozsvárra.

A Kolozsvár szónak varázsos hatása volt. Az a tisztviselő, aki a kimutatást vonalazta, felugrott és kifogástalan magyarsággal megkérdezte:

- Az urak Kolozsvárra utaznak?

- Igen.

- Volna még egy hely az autójukon?

- Igen.

- Volnának szívesek elvinni engem is Kolozsvárra?

Minthogy ajánlatos jóban lenni az ilyen vámügyi hatalmasságokkal, készséggel felajánlottuk az ingyen fuvart Kolozsvárig.

A vámtisztviselő erre hirtelen tárgyalni kezdett kollégájával:

- Hallod, az urak elvisznek Kolozsvárra. Hol van a séf? Rögtön telefonálok neki a vendéglőbe és kérek háromnapi szabadságot. Addig vedd át tőlem a pénztárat.

A másik tiltakozóan emelte fel a kezét:

- Mit gondolsz? Én családos ember vagyok.

- Mitől félsz? Nekem itt marad a családom.

Szó szót ért és hosszú purparlé után a kettős számú vámtisztviselő beleegyezett, hogy átveszi három napra a pénztárat, ha a séf a távozási engedélyt megadja. Telefonálás ide, telefonálás oda, míg végre a séf a vendéglő helyett a kávéházban megkerült és megadta a kért szabadságot tisztviselőjének. Azután megkezdődött a pénztárátadás a mi jelenlétünkben. Az átadás úgy történt, hogy először végigszámlálták az összes pénzdarabokat és a készletet jegyzékbe foglalták. Azután a visszamaradó tisztviselő sorra vett minden egyes ezüstpénzt, balkezének mutatóujjára rakta és a jobbjának két ujja közé fogott másik pénzdarabbal megpengette őket. Némelyiknél kétszer is megcsinálta ezt a műveletet. Amelyik pénzdarab gyanúsnak tetszett, azt a pénztárablak kis nyílása előtt levő márvány - lapon külön is megtáncoltatta. Három darab ezüst százleies, mint gyanús, külön jegyzékbe került.

Amint véget ért az átadás művelete, kimentünk a rakodón álló autóhoz. Három finánc már ott állt a kocsi előtt, hogy a vámvizsgálatot elvégezze. Vámtisztviselő barátunk rájuk szólt:

- Maguk elmehetnek. Már felvettük a jegyzőkönyvet. Az uraknak nincs elvámolni valójuk.

Beültünk a kocsiba és elhajtattunk. A barátom vezetett. Én a vámtisztviselővel a hátsó ülésen ültem. Lehárnak egy kedves operettje járt a fejemben, A mosoly országa. Az az ország, amelynek földjére beléptünk, méltán viselhetné a bizalom országa nevét.

SUCIU

Nem árulom el útitársunk igazi nevét. Elég, ha annyit mondok róla, hogy olyan név volt, amely könnyen azt a gyanút ébreszthette bárkiben is, hogy magyarból van elrománosítva. Mondjuk, hogy Suciunak hívták és Szűcs lehetett valamikor. Ismétlem, nem ez volt az igazi neve. De lehetett volna szegedi vagy nagykőrösi Szűcs, mert olyan szépen és tisztán beszélt magyarul, akárcsak mi. Legfeljebb egy kis biharias akcentus volt a beszédében, amit Szalontán sajátított el. Azt nem lehetett viszont csodálni, hogy román hivatalos kifejezéseket kevert a beszédébe. Sziguranca, séf, komiszár, prefektus, perceptor, revizor. Eleinte ez kissé szokatlan volt a fülünknek, de a következő napok során a legzamatosabb erdélyi magyar nyelvnek ilyen román kifejezésekkel való vegyítését nagyon gyorsan megszoktuk.

Új útitársunk kifogástalan udvariassággal és előzékenységgel viselkedett velünk szemben. Dióhéjba szorítva elmondta a városka nevezetességeit, beszámolt arról, hogy mit építettek az utolsó tíz esztendő alatt, mióta ő Szalontán szolgál, felhívta a figyelmünket egy nagy baromfiexportőr cégre, amely legnagyobb képviselője a szakmának egész Romániában, elvitt bennünket á főtéren levő benzinkúthoz és kérésemre készséggel ajánlkozott, hogy megmutatja a híres csonka tornyot, a falában elhelyezett Arany-emlékkel.

Felajánlotta azt is, hogy majd ő beszél a tanárral, aki a csonka torony kulcsát őrzi, hogy a benne lévő Arany-múzeumot megtekinthessük. Sajnos, a tanár úr, mint lakásán értesültünk, még a reggeli vonattal elutazott Nagyváradra és az otthonvalók nem tudták megmondani, hogy hol tartja a kulcsot. így kénytelenek voltunk megelégedni annyival, hogy kívülről nézzük meg a tornyot.

Azok számára, akik ezt a tornyot csak irodalomtörténeti emlékekből ismerik, elárulhatom, hogy a torony ma már nem csonka, mert süveget raktak a tetejére. A térre néző oldalán elhelyezett Arany-emléket a románok nem bántották. A kevésszámú magyar relikviák közé tartozik, amely a román uralom alatt megmaradt eredeti állapotában.

Első község lévén román területen, kissé körülnéztünk Szalontán. Utcákon, üzleteken egyetlen magyar felírást nem láttunk. Éppen hetipiac volt, a tágas főtéren nyüzsgött a nép. Mióta a vámhivatalból kitettük a lábunkat, egyetlen román szót nem hallottunk.

A városka megtekintése után elindultunk Nagyvárad felé. Az út még itt is nagyon rossz volt, de nem járhatatlan. Gyapjú község előtt egy árokba borult teherszállító autóval találkoztunk A sofőr megkért, hogy Váradon szóljunk be a gazdájához és kérjük meg, hogy küldjön ki segítséget.

Útközben szedegettem az első benyomásokat Romániáról. A legfeltűnőbb volt a tömérdek nemzetiszínű mázolás. A községek nevét feltüntető táblák nemzetiszínűek, az útjelző oszlopok nemzetiszínűek, a korcsmák és pálinkamérések cégtáblái nemzetiszínűek. Ügy látszott, a románoknak fölös módon kellett bizonyítani, hogy az a terület, amelyet meg nem érdemelt módon kaptak 1920-ban, csakugyan az övék.

Amint Gyapjú községen haladtunk keresztül, Suciu egyszerre hozzánk fordult:

- Úgy-e az urak Szegedről valók?

- Igen.

- Ismerik az urak Szegeden véletlenül Csefkó tanár urat?

- Igen.

- Akkor ha hazakerülnek, adják át neki az üdvözletemet. Mondják meg, hogy az a Suciu tisztelteti, aki négy esztendőn keresztül volt a tanítványa Oravicán. Bizonyára emlékezni fog rám, ha megmondják neki, hogy én voltam a legjobb szavaló az osztályban és én szavaltam a Talpra magyart március tizenötödikén.

NAGYVÁRADI BENYOMÁSOK

Egy órát sem töltöttünk még Nagyváradon és már megvolt az általános politikai benyomásunk a városról. A benyomás az volt, hogy akik Szent László városában uralkodnak, nem bíznak benne, hogy a várost állandóan megtarthatják. Három esztendő múltán ez a külsőségeken alapuló, de egyáltalán nem felületes benyomás teljes mértékben igazolódott. A románok kivonultak Nagyváradról és a szörnyűséges piszoktól és balkáni elhanyagoltságtól eltekintve, jóformán nyoma se maradt húszesztendős ottlétüknek.

Aki valamit komolyan meg akar tartani, az akár a politikai, akár pedig a magánéletben állandóságra törekszik és ennek megfelelően igyekszik berendezkedni. A románoknál minden, amit csináltak, az ideiglenesség jellegét viselte magán. Nem építettek és sem középületet, sem magánházat nem tataroztak. Mindent abban az állapotban hagytak meg, ahogy az impériumváltozás alkalmával a magyaroktól átvették. Azaz, tévedés. Középületekre a határzónában, melyhez Nagyvárad is tartozott, semmit sem áldoztak. Mert nem javítottak és nem tataroztak, náluk minden lerongyolódott. Még a legelőkelőbb középületek is olyan állapotban voltak, mintha senki sem gondozta volna őket. Olyan elhanyagolt utcákat, olyan tönkrement kövezetét és olyan lyukas aszfaltot kevés városban láttam, mint a román uralom alatti Nagyváradon. A Körös hiújához húsz esztendő alatt hozzá se nyúltak, a vasalkatrészeket nem vizsgálták, nem szegecselték, nem festették. Valami meghatározhatatlan piszkos rozsdaszíne volt a hídnak. A hídszerkezet teljesen meglazult és a villamost nem lehetett ráereszteni, úgyhogy a forgalmat a város szívében, a Körös két partja között esztendőkön keresztül átszállásai bonyolították le. Közvetlenül a híd mellett a városháza olyan állapotban mit, mintha gépfegyvertüzelés vagy jégeső verte volna le i vakolatát.

Hogy a középületek ilyen állapotban voltak, azt megtudtam érteni. Kevésbé tudtam viszont megfejteni, hogy miért ilyen kopottak és elhanyagoltak a magánházak is. Suciut meginterpelláltam, de nem tudott kérdésemre felvilágosítást nyújtani. Magyarázat híján adóztatási okokra gyanakodtam. Feltételezhettem például, hogy a magyar ingatlantulajdonosokat olyan különleges módon sarcolják s annyit szednek el tőlük adóban, hogy alig marad valamijük házak karbantartására. Esetleg nem mernek tatarozni, mert attól tartanak, hogy abból az adóhatóság eltitkolt jövedelemre következtet, amelyet meg kell adóztatni. De lehet az is, hogy túlzás volt ezekben a feltevésekben: egyszerűen a hatóságok példája átragadt a magánosokra is. Erdélyi utam során azt tapasztaltam, hogy ez az elhanyagoltság nem volt nagyváradi különlegesség. Talán a szász városok és falvak kivételével osztozott benne az egész román alom alá jutott terület.

De hát mit csináltak akkor a románok húszesztendős nagyváradi tartózkodásuk alatt? Mindenekelőtt meghamisították a város igazi jellegét s a külsőségeken igyekeztek bizonyítani, hogy ez a város mennyire román. Új neveket adtak az utcáknak, átmázolták az üzletek cégtábláit, román nyelvű étlapot parancsoltak a vendéglőkbe és minél több helyet bekentek román nemzeti színekkel. A Szent László-térről eltüntették László király szobrát, a Bémer-térről Szigligeti mellszobrát. Szent László szobrát eredetileg össze akarták törni és be akarták olvasztani, de hosszú alkudozás után azzal az érvvel sikerült a szobrot ettől a barbárságtól megmenteni, hogy László nemcsak magyar király volt, hanem az egyháznak is szentje, akit még a görög katolikusok is tisztelnek. Eredeti helyén azonban a szobor nem maradhatott meg, hanem zárt helyen kellett felállítani, a papnövelde kertjében.

Mindent el akartak tüntetni, ami a magyar időkre emlékeztetett. Annyira mentek a magyar emlékek elpusztításában, hogy még annak a márványtáblának sem kegyelmeztek meg, amelyet Nagyváradnak a török uralom alól történt felszabadulásának kétévszázados fordulója alkalmából létesített a város közönsége.

Az eltávolított magyar szobrok helyett a románok felállították a Szent László-téren Ferdinánd király és Mosoiu tábornok szobrát, a színház előtt pedig Mária királyné szobrát. Több kisebb szobor jutott a vármegyeház elé és a Körös partján lévő parkba. A Szent László-tér virág-ágyait bizánci stílű műkő-kerítésekkel szegélyezték és néhány ablak keretét bizánci ívelésűre vágták körül. Építészetileg Nagyvárad képe csak ennyiben változott.

Egyebekben azonban a város képe elbalkanizálódott. Ennek a balkanizálódásnak az általános piszok volt a legfőbb tényezője. A pályaudvarok, szállodák, villamosok elpiszkolódtak s a kávéházak és éttermek is jelentős engedményeket tettek a tisztaság rovására. A magyar jellegű, piros terítésű kiskorcsmák megfogytak és helyettük hihetetlenül megszaporodtak a talmi nagyvárosi élelmiszerüzletek, falatozók és bodegák, ahol éjjel-nappal lehet kapni felvágottat, virslit, gyümölcsöt, csemegét, bort, sört és pálinkát. Feltűnt azonkívül a főbb utcákon a rengeteg női fodrászüzlet és illatszertár.

Juhász Gyula valamikor Nagyváradról írta ezeket a sorokat:

»A körösmenti Páris fénye,
Felém ragyog az emlék rőt ködén,
Egy ifjúság reménye és regénye
Ott álmodik a szőlőhegy tövén.«

A körösmenti Páris, Ady Endre és Juhász Gyula városa, külsőleg veszedelmesen kezdett Bukarestre hasonlítani.

Feltűnt ellenben Váradon a város nagy elevensége. Várad nem tartozik az úgynevezett szász városok közé, meglehetősen rendezetlen, nem is nyújt olyan egységes képet, mint például Szeged, de mindenesetre sokkal inkább város, mint a nagy lélekszámmal bíró és falusi jellegű alföldi néptömörülések. így volt ez a régi magyar időkben és nem változott meg a román impérium alatt sem. Ez pedig annál különösebben hatott, mert a kávéházban véletlenül fültanúi voltunk a szomszéd asztalnál folyó panaszos beszélgetésnek, amelynek az volt a tárgya, hogy a román kormány egymásután viszi el a nagyobb hivatali intézményeket Nagyváradról. Legutóbb a vasúti üzletvezetőség és a tanügyi igazgatóság szűnt meg s a kereskedők és iparosok nagyon érzik ennyi tisztviselő elhelyezését.

Lehet, hogy hetipiacos nap volt, mikor Váradon jártunk, mert a főutcán olyan nyüzsgést tapasztaltunk, a villamosok olyan zsúfoltan jártak és a boltok annyira tele voltak, hogy egészen különlegesen hatott a csendhez és ürességhez szokott szegedi szemeinkre. A tágas piactér, amelyet akkor érintettünk, mikor folytattuk utunkat Kolozsvár felé, tele volt emberrel, állattal, szekérrel. Ott van az Andrényiék vasasboltja, egész Kelet-Magyarország legnagyobb szakmai üzlete, mellette a Lloyd társulat óriási nagy, de teljesen elhanyagolt épülettömbje. Mikor ott jártunk, az épületet teljesen elborították a színes hirdetések és plakátok: éppen akkor rendezték a nagyváradi őszi ipari vásárt. Sajnos, az időnk rövid volt, még aznap Kolozsvárra akartunk érkezni és nem volt időnk megtekinteni. Mikor visszafelé jöttünk Erdélyből, a vásár már bezárta kapuit.

Amennyire kívülről meg tudtuk ítélni, zsúfoltak volta a vendéglők és kávéházak is. A Kék macska, ahol ebédeltünk, elég üres volt ugyan, de ennek az volt a magyarázata, hogy délután három óra vidéken már nem ebédidő. Annál tömöttebb volt a színház melletti kávéház, amely magyar időkbe Emke nevet viselt. Ott alkalmunk volt egy román különlegességet kitapasztalni. Amint ültünk a feketekávé mellett a kártyázóhelyiség felől olyan zaj hallatszott, mintha kavicsokat ütögetnének össze, vagy nagyon sokan egyszeri dominóköveket kevernének. Először azt hittük, hogy valami véletlen zajjal van dolgunk, de a csattogás állandónak bízó, nyúlt és nem akart megszűnni.

A felvilágosítást a pincér adta meg. Romániában néhány esztendeje hallatlanul magas kártyaadót léptettek életbe. Az emberek egy ideig tűrték a dolgot és piszkosnál piszkosabb kártyákkal játszottak. Azután kitalálták a magas kártyaadók ellenszerét. Rájöttek, hogy dominóhoz hasonló kövekkel is lehet römizni és bridzsezni. Ezek a kövek csattogtak a kártyaszobában. Romániában azóta kövekkel kártyáznak. A kövek nem kopnak, nem szakadnak; ha piszkosak, meg lehet mosni őket. A célnak éppen úgy megfelelnek, az élettartamuk pedig úgyszólván korlátlan s az államnak a magas kártyaadóból nincsen bevétele.

Demény Alajos kollégám és utódom a szegedi kamara főtitkári székében, mint nagy adószakértő, bizonyára vastag adópolitikai tanulmányt írna e tapasztalat alapján és kimutatná, hogy semmiféle adót nem szabad túlfeszíteni, mert a túlhajtott adó elveszti jövedelmezőségét.

Az ebédnél és a kávéházban Suciu nem ült az asztalunkhoz, hanem elment sétálni. Úgy látszik, hiába szavalta a Talpra magyart Oravicán március tizenötödikén, mégse látta tanácsosnak, hogy két szegedi magyarral mutatkozzék együtt egy váradi vendéglőben és kávéházban.

Erdély felé menet Nagyvárad tulajdonképpen nem szerepelt az állomásaink sorában. Így ebéd és feketekávé után a kocsival csak körülszaladtunk a városon, megnéztük a Megyeház-teret, a Vasút-utcát, amely valamikor Rákócziról volt elnevezve, a Szent László-teret, a Körös partját, pár percre betekintettünk a Szent László-templomba, a görögkeleti és görögkatolikus nagytemplomba és utána mentünk tovább a Királyhágó felé.

A római katolikus székesegyház, a püspöki palota s a Bihar vármegyei múzeum megtekintésére már nem volt időnk. Ezek kissé messze esnek a város mai centrumától, a Szent László-tértől; kint vannak a főpályaudvarhoz közelálló püspökvárban. Így a két Szent László oltárkép közül, amelyek állandó szálka voltak a románok szemében, csak az egyiket láthattam a főtéri plébánia-templomban. Fischer Vincének a püspöki székesegyházban a tizennyolcadik század végéről való képét, amely László királyt és a felhőkön trónoló Máriát, karján a gyermek Jézussal ábrázolja, már csak a visszacsatolás után ismertem meg. Akkor néztem meg a papnövelde kertjében László királynak kedvesen naiv és barokkos kőszobrát is, amelyik a tizennyolcadik század közepétől a románok bejöveteléig a város főterén állott, de el kellett tűnnie, hogy Ferdinánd király lovasszobrának adjon helyet. Nem tehetek róla, ez a Szent László-szobor engem a hidak és utak mentén álló Nepomuki Szent János-szobrokra emlékeztetett.

A két román templom, amelyeket megnéztem, a tizennyolcadik század végéről való. A kettő közül a görögkatolikus székesegyház volt az érdekesebb. Nem lévén istentiszteleti idő, a templomban csak a sekrestyést találtuk, aki készséggel vezetett körül bennünket. Megmutatta a templom nevezetességeit, a képeket, a kétségtelenül igen szép ikonosztázt, a liturgikus felszereléseket, felhívta a figyelmünket a falba illesztett márványtáblára, amelyen néhai dicsőségesen uralkodó Ferdinánd király neve díszelgett, bevitt bennünket az ikonosztáz mögé és végezetül odavezetett a templom közepén álló két hatalmas gyertyatartóhoz. A gyertyatartókra ovális keretben egy Krisztus és Mária kép volt ráerősítve. Átlagos templomi képek voltak, nem volt semmi különös érdekességük. Az érdekesség a képek alatt rejtőzött. A sekrestyés felemelte először az egyik, azután a másik kép keretét s az egyik alól Mária Terézia, a másik alól pedig József császár képe tűnt elő. Az ő idejükben történt a rutének és románok egy részének egyházi uniója. A görögkatolikus román egyháznak tulajdonképpen ők az alapítói, arcképüknek ezért van helye a görögkatolikus templomokban. Más oldalról viszont Habsburg-uralkodók voltak és így nem nagyon szerepelhettek Romániában. Ezért kellett arcképüket ilyen furcsa módon eltakarni.

Mikor Nagyváradot elhagytuk, Suciuval politikai tárgyú beszélgetésbe próbáltunk ereszkedni. Megfelelő óvatossággal természetesen nem a mi nézetünket tártuk eléje, hanem az ő véleményét igyekeztünk megtudni a magyarok és románok egymáshoz való viszonyáról s a görögkatolikus és görögkeleti román egyházak politikai szerepéről. Szóba hoztuk előtte természetesen Mária Terézia és József császár elfedett képét is. Suciu azonban nagyon óvatosan nyilatkozott, helyesebben szólva egyáltalán nem nyilatkozott. Szigorúan megmaradt a köteles udvariasság határai között és amíg az alkonyaiban látni lehetett, inkább az út egyes részleteire hívta fel figyelmünket. Mikor egészen besötétedett, behúzódott a hátsó ülés sarkába a köpönyegek és takarók közé és csak néha ejtett egy-egy szót. Jóformán csak gyufájának fellobbanása és cigarettájának parazsa árulta el, hogy nem vagyunk egyedül a kocsiban, hanem vendéget is viszünk magunkkal Kolozsvárra.

ÉJSZAKA A KIRÁLYHÁGÓN

Erősen szürkült már, mikor elhagytuk Nagyváradot. Mezőtelegdig csak lépésben tudtunk haladni, mert az utat javították. Egyes helyeken a még le nem hengerelt makadám burkolatra kellett ráhajtanunk, ami nem nagyon használt a guminak. Egy helyütt öt-hat szekérből álló cigánykaravánnal találkoztunk. A férfiak nagyon integettek, hogy álljunk meg, de esti szürkületben, távol minden lakott helytől, nem voltunk hajlandók ezt a szívességet nekik megtenni.

A korai őszi alkonyat hamar leszállt és így az út természeti szépségeiből nem sokat láthattunk. A Királyhágó fölött már teljesen sötét volt az ég és mert közben be is borult, a hegyek körvonalai is belevesztek az éjszakába. Csak az emelkedőkről és a sűrű kanyarodókról tudtuk, hogy Magyarország és a históriai Erdély határán járunk. A motor zihálva vette a kapaszkodókat és nagyokat zökkent egy-egy áteresz mélyedésén. Az út meglehetősen rossz volt; azóta, úgy tudom, már teljesen átépítették. Csúcsánál, ahol az országút lemegy a Körös völgyébe, inkább csak sejtettük, mint láttuk az Ady-kastélyt, amely akkoriban Goga Octaviánnak volt a tulajdona. A szorulatban, ahol a ragadó folyó, a vasút és az országút a keskeny völgyet teljesen kitölti, néha fantasztikus éjszakai képek lebbentek fel előttünk a reflektor fényében. Néhol még az autó zakatolásán keresztül is hallani véltük a Körös vizének zúgását. Egyes helyeken a víz ezüstösen csillogott, másutt tompa feketeségbe olvadt bele.

Kalotaszeg magyar falvai kísértetiesen suhantak el mellettünk. Bánffyhunyadon karambolunk volt egy parasztszekérrel, szerencsére komolyabb következmények nélkül. Mindössze a kocsi rendszámtáblája szakadt le és ideiglenesen, madzaggal kellett felerősítenünk.

Máskülönben az útról azt a tapasztalatot szereztük, hogy Nagyváradtól kelet felé fokozatosan javult, a Király-hágón túl pedig egészen kifogástalanra változott. Később Erdély belsejében, Kolozsvár és Brassó között a legkiválóbb beton-műutak egyikét volt alkalmam megismerni. Ezek a tapasztalatok is azt bizonyítják, hogy a románok csak a Királyhágón túli részeken érezték magukat biztonságban s ami azon innen esett, azt csak ideiglenes jellegű megszállásnak tekintették. Talán ezért is költöztették el az állami hivatalok egyrészét Nagyváradról. Mindenesetre abban az időben, mikor mi ott jártunk, a Királyhágó és a Bihar- hegység gerince volt a románok fő védelmi vonala Magyarország felé. Csak később kezdtek neki a trianoni határ mentén az úgynevezett Carol-vonal építésének. Annyira bíztak a francia szövetségben és az angol garanciában, hogy a magyarokat itt akarták megállítani. Szerencsére ebben a reménységükben csalatkoztak.

Azt hiszem, Gyalunál léptünk rá a teljesen zökkenőmentes sima, aszfalt- vagy betonútra. Innét kezdve a kocsi gyorsan falta a kilométereket A keleti horizontot) vöröses fény jelezte, hogy nagyobb városhoz közeledünk. Jobbról is, balról is fénypontok csillantak fel. Aztán a lámpák és házak szaporodtak és utcává sűrűsödtek. Egy végtelen hosszúságúnak tetsző utcára, a régi Monostori-utcára jutottunk. Kolozsvárott voltunk.

Késő éjszaka volt, mikor beérkeztünk a városba. Az utcán nem nagyon tömegeitek az emberek, csak egy-egy kocsmából vetődött ki némi világosság az utcára. Amint befelé haladtunk, kék és vörös fényreklámok villantak meg előttünk. A világosság erősödött és beérkeztünk a Mátyástérre, Kolozsvár szívébe. A Mátyás-szoborral szemben egy háztetőről kék neonfényes reklám ordított felénk: Ciorapi.

Amint utólag megtudtam, ciorapi a harisnyának a román neve. Ez a szó és ez a reklám Kolozsvár első emléke gyanánt maradt meg az emlékezetemben.

Megálltunk a New York-szálloda előtt, ott Suciu megköszönte a szívességünket és elbúcsúzott tőlünk. Mi a New Yorkban kerestünk szobát, de nem kaptunk. Két másik szállodában szintén hiába próbáltunk szerencsét. Éjfél lehetett, mikor hosszas keresgélés után egy másodrendű fogadóban szállást találtunk és a kocsit is elhelyeztük az egyik garázsban. Csak azután ülhettünk be a kora reggeltől késő éjszakáig tartó út után egy kicsit pihenni a New-York kávéházba. Szerencsénk volt, mert nyomban ismerősökkel találkoztunk. A pincér elébünk rakta a lapokat és rögtön tájékozódtunk, hogy mi újság Erdélyben és Romániában. Néhány feltűnő és kiabáló címet emlékezetül meg is jegyeztem.

Megkezdődtek Fogaras vidékén az őszi nagy katonai gyakorlatok... Gamelin francia vezérkari főnök a szövetséges román hadsereg megtekintésére Romániába érkezett... Románia a franciák legmegbízhatóbb szövetségese Keleten... Egy román ezred francia zászlót kapott ajándékba... Hora-emlék leleplezésének nagyszabású előkészületei Gyulafehérvár ott... A parasztpárt még nem határozott, hogy képviselteti-e magát a nemzeti ünnepen... Iorga ott lesz, de Maniu kitérő választ adott a miniszterelnökség meghívására... Légionáriusok nagyszabású tüntetést rendeztek Bukarestben... Az egész országban mindenütt felállítják a munkakamarákat... Megvesztegetett pénzügyigazgató letartóztatása... Meg kell erősíteni a kultúrzónát a székely megyékben, mert a székelyek nem magyarok, hanem elmagyarosított románok...

Hazafelé menet a Hintz-patika sarkán hallottuk, amint két ember szitkozódott:

- Mégis csak disznóság, amit ezek csinálnak Senkit előre nem értesítenek, hanem gyünnek a katonák és kifogják a lovat a kocsiból, ott, ahol találják... Ki fogja elvégezni ló nélkül az őszi munkákat? Maradtak volna mindnyájan ott, ahonnan gyüttek...

A KOMISZÁR CIGARETTÁJA ÉS A KIRÁLY
SÜVEGE

Ma, mikor Kolozsvár megint a miénk, nehéz számot adni azokról a benyomásokról, melyeket a román Kolozsvár váltott ki a látogatóból, aki három hétre tekintett be Erdélybe és ebből a három hétből csak három napot szentelhetett Kolozsvárnak. A régi magyar időnek és az új visszaszerzésnek az emlékei összekeverednek a román impérium napjaival. A csodásán szép Mátyás-téren, a gótikus nagytemplom előtt a nagy király szobrának az őszi ködben elmerülő körvonalai emlékeztetnek a heroikus időkre. A szobron román felírás díszeleg, Matei Corvin, ami elég furcsán hangzik, mert Mátéi tulajdonképpen Máténak felel meg, a románoknak nem is lévén annak a Mátyásnak nevére egyenértékű kifejezésük, akit a magukénak szeretnének vallani. A színházzal szemben hivalkodóan ágaskodik kilencven méter magasra a román székesegyház bizánci dekorációja. A régi paloták évszázados patinája elvész a húsz esztendő alatt rohamosan felgyülemlett balkáni piszokban. Ebben lehet, hogy talán kissé igazságtalan is vagyok, mert kolozsvári tartózkodásunk első két napján kellemetlen őszi eső szitált s az esőnek vize híg sárrá olvadt össze a ritkán söpört utcák szemetjével. Köztudomású, hogy az első benyomások szoktak az emlékezetben legerősebben megragadni és köztudomású az is, hogy az ilyen nedves, sáros és piszkos őszi napok nem szoktak kellemes emlékeket kiváltani a látogatóból. Lehet, hogy ezért is nem gondolok vissza szívesen ennek a kolozsvári tartózkodásnak az idejére.

Körülsétálom a Mátyás-teret és nem tudok betelni a templom és a szobor nézésével. Nézem az üzletek cégtábláit és kirakatait. Sehol egy magyar címfelírás, sehol egy magyar szó. A könyvkereskedésekben nincs egyetlen magyar könyv. Az újságárusok állványain ordító címbetűs bukaresti újságok, csak lopva húzódnak meg alattuk a kolozsvári magyar lapok. Budapesti lapok közül kettő kapható, az Újság és a Színházi Élet. Villogó szemű, feketehajú román nők korzóznak lakkcsizmás, kinyalt képű tisztek társaságában. Az ércbe öntött Mátyás áll és évszázadok méltóságteljes nyugalmával nézi a lábánál nyüzsgő román világot.