Bogyó Noémi

#házibuli

– részlet –

KALLIGRAM
2025

Bázis-könyvek 27.

A szerző a kötet szövegeinek megírása idején a Kisebbségi Kulturális Alap alkotói ösztöndíjában részesült.
Na vytvorenie rukopisu autorka získala štipendium Fondu na podporu kultúry národnostných menšín.

A kötet megjelenését a Kisebbségi Kulturális Alap támogatta.
Realizované s finančnou podporou Fondu na podporu kultúry národnostných menšín.

© Bogyó Noémi, 2024

ISBN 978 963 468 544 9

#házibuli

Tíz percet kések. Beállt a reggeli dugó. Baleset van a Bajkalská csomópontnál. Nem szoktam késni. Martin, a főnököm szerint száz százalékosan megbízható vagyok. Voltam. Máig. Tuti, hogy ő már negyedórával a tárgyalás kezdete előtt ott volt. Felmérte a terepet, ellenőrizte a kivetítő kábeleit. Még mindig nem válaszolt az SMS-re, hogy késni fogok.

Itt keringek már vagy öt perce. Nagy nehezen találok egy üres parkolóhelyet két utcával odébb. Egy furgon és egy Volvo közé préselem be magam. Harmadszorra. A Volvóból a pasas kitartóan bámulja, ahogy nagy nehezen kitornászom magam az autóból. Először egy láb, aztán egy fenék, homorít, domborít, másik láb. Kretén, álltál volna be rendesen, nézek rá mérgesen. Elfordítja a fejét. Lefogadom, hogy minden reggel beáll tíz centivel a csík mögé, s azzal múlatja az idejét, hogy bámulja a kétségbeesett csajokat, akik harmadszorra parkolnak be, aztán meg szoknyájukkal a nyakukban passzírozzák ki magukat az autóból.

Futok. Végig az utcán, fel a lépcsőn, át a hallon. Dés, a báros srác megörül nekem, odalép a kávéfőző géphez, hogy elkészítse kedvenc kapucsínómat. Intek neki köszönésképpen, szaladok tovább. Meglepődik. Ha erre járok, mindig iszom nála egy kávét, meghallgatom a legújabb sztoriját. Déssel mindig történik valami. Kiesik az ablakból. Spanyolországi kirándulást nyer. A lányról, akibe belezúg, kiderül, hogy transzvesztita. Lesmárolja egy ismeretlen nő az utcán. Fel a csigalépcsőn. Szeretem a csigalépcsőket, mindig a Csipkerózsika meséjét juttatják az eszembe. Hozzá is ilyen lépcsőn ment fel a nevenincs királyfi. Kedvenc női mesehőseimnek mindnek van neve: Csipkerózsika, Hófehérke, Hamupipőke. Bezzeg a királyfiaknak egynek se. Apa sem tudta megmondani, hogy hívják őket. Királyfi, mondta. Nincs nevük? – nyaggattam. Nincs. Ezek a csajok a mesében pontos identitással rendelkeznek, és van élettörténetük is. A pasasok sorsa, neve a sztori szempontjából lényegtelen. Életcéljuk is csak annyi, hogy megmentsék álmaik nőjét a gonosz boszorkánytól, mostohától, átoktól.

Húsz percet kések. Mosolyogj, biztatom magam. Mindig segít, most is beválik. Az ajtó előtt megállok. Mély lélegzetet veszek. Aztán még kettőt. Benyitok. Négyen ülnek a tárgyalóasztal körül. Martin kérdőn néz rám. A szemöldöke a haja tövéig felugrik. Ujjai az asztalon dobolnak. Nem olvasta volna az SMS-t? Elnézést a késésért, baleset van a Bajkalská csomópontnál, óriási dugók vannak – emelem a számhoz a kezem, miközben mentegetőzöm. Nem meggyőző. Részigazság. A részigazság az fél hazugság. Ezek mind kijárták az összes kommunikációs tanfolyamot, kitanulták a testbeszéd csínját-bínját. Tudják, ha az ember a szája elé teszi a kezét, akkor nem mond igazat, ha keresztbe rakja a karjait, kényelmetlenül érzi magát, ha a ruháját igazgatja, bizonytalan, és még sorolhatnám. Elnézők, bár tudják, hogy későn indultam vagy elaludtam, esetleg öltözködéssel, sminkeléssel csesztem el az időt.

Ő az ajtóval szemben ül. Mosolyog. Bemutatkozásnál hosszasan fogja a kezem, és egyenesen a szemembe néz. Kellemetlen. Zavarban vagyok. Futó G8, bástya B2, gyalog C6. Elhúzom a kezem. Nem emlékszem a nevére. Ferenc, Igor, Péter? Lehuppanok Martin mellé. Előszedem a laptopom, bekapcsolom. Martin csatlakoztatja a kivetítőt, a vásznon üres fényes téglalap, aztán megjelenik a fájlokkal teleaggatott asztalom. Így kivetítve még rendezetlenebb, mint a képernyőn. Nem vagyok trehány, csak pragmatikus. Saját káoszomban mindent megtalálok. A keresgélés akkor kezdődik, amikor a fájlokat dokumentumokba mentem el. Ezért a rendrakást mindig az utolsó pillanatra hagyom, amikor már az új fájlok az asztalon kívülre mentődnek el, s én már nem tudom őket újra megnyitni. Akkor szépen, tartalom szerint mind helyrerakom.

Végre kinyílik a prezentáció. Martin felvezeti a tárgyalást. Hallgatom, milyen megfontoltan beszél, hajszálpontosan fogalmaz, nincs a beszédében egy felesleges mondat, szó sem. Ő egész idő alatt engem néz. Kellemetlenül érzem magam, mintha meztelen lennék. Legszívesebben rászólnék, hogy legyen olyan kedves, ne nézzen többet rám. Nézze inkább a prezentációmat. Lehetőleg a tárgyalás végéig. Martin után én jövök. Stresszben vagyok, alig tudom elkezdeni. Az első mondatokat szinte suttogom. Nem nézek rá, csak a prezentációra, mintha olvasnám. Tudom, hogy nem professzionális. Semmi szemkontaktus, semmi reakciófigyelés. Nem érdekel. Egyre jobban megy, lelkesen magyarázom a technikai megoldásainkat. Az API-k, frontendek, backendek világában otthon vagyok. Újra komfortosan érzem magam.

Sokat kérdez, közben rám néz. Feszélyez a figyelme, gombóc nő a torkomban, pedig nincs miért izgulnom. Bejövős neki a megoldásunk. Próbálok tettre készen és összeszedetten válaszolni. Martin is sokat besegít. Érzi, hogy nem vagyok teljesen rendben, az ötödik kérdés után átveszi a válaszadást. Hátradőlök a széken, ujjaimmal malmozom az asztal alatt. Király G8, futó D3. Martin már az árról tárgyal. Megegyeznek. Összepakolom a laptopom. Martin biztatóan néz rám. Mintha azt mondaná, jól van, Zsú, megcsináltuk. Lesz belőle megrendelés. A búcsúzónál kezet fogunk, nem nézek a szemébe, csak úgy el mellette, motyogok valami köszönésfélét. Megkönnyebbülök, mikor kilép az ajtón. Pár perc múlva visszajön. – Erről majd elfeledkeztem – mosolyog, és nyújtja a névjegykártyáját. Összeér az ujjunk. Ló D2, futó B7. – Legyen szíves a prezentációt erre a mail-címre elküldeni. Köszönöm. Viszontlátásra, kisasszony. Van valami incselkedés a hangjában.

Megkönnyebbülök, hogy elment. Elsüllyesztem a névjegykártyát a ridikülömben. Martin is elviharzik a következő tárgyalásra. Összepakolom a cuccomat, komótosan leballagok a lépcsőn. Nem hiszek a szememnek. Ott ül Dés bárjában a pultnál, Dés kávét főz. Király F8, gyalog B4. Kisegérré akarok változni, s észrevétlenül elsurranni. Meglát, integet, kisasszony, ne rohanjon el, jöjjön, üljön le, meghívom egy kávéra. Basszus, ha legalább a nevét tudnám. Bár, ha kisasszonyoz, én is urazhatom. Szíves örömest, uram, pirulok bele. Nevet. Tetszik neki, azt hiszi, hogy flörtölök vele, összedörzsöli a kezét. A mellette álló bárszéket közelebb húzza magához, ide parancsoljon. Kisasszony, teszi hozzá széles mosollyal. Legszívesebben két székkel arrébb ülnék le, de nem tehetem. A szék szélére ülök, minél távolabb tőle. Királynő A3, futó C5. Odahajol hozzám, miközben kérdi, milyen kávét kérek. Nagyon finom az illata. Hiperszonikus sebességgel gombóc nő a torkomban.

Dés segít ki, a kisasszony a kapucsínót szereti, s már készíti is. Zavarban vagyok, látja és élvezi. Iszogatja a presszóját, közben ide-oda forog a bárszéken, s kapucsínóról beszél, hogy tudom-e, hogy honnan származik az elnevezés? Minden jobbra fordulásnál a combomhoz érinti a térdét, mintha csak úgy véletlenül. Bástya D6, gyalog B2. Rázom a fejem, hogy nem. Vallásos a téma, elhiszi? – kacsint rám. Rázom a fejem. Egy Matteo de Bascio nevezetű ferences testvér egyszer hegyes kapucnit varrt a köntösére, amit cappuccininek nevezett. Ha hiszi, ha nem, kedvenc kávéja a kapucinusok csuklyás ruházatáról kapta a nevét. Elámulok, mit tud ez a pasi. Mintha olvasná a gondolatomat, mániákus adatgyűjtő vagyok, jegyzi meg. Annyira zavarban vagyok, hogy félrenyúlok, és kiöntöm a kávét. Nézem, ahogy folyik szét a pulton, köpeny lesz belőle, csuklya, s még mielőtt sikerülne Désnek megmenteni a helyzetet, a habja rácsurran a szoknyámra. Dés a pultot törölgeti, a pasas a szoknyám, s közben azt súgja a fülembe, bájos, mint egy kislány. Érzem a leheletét, kávé mentolillattal keveredik. Teljesen lefagyok, moccanni sem tudok. Ló F1, gyalog D3. Az órájára néz, mennem kell, sietősen fizet, a vállamra teszi a kezét, incselkedve mondja, a viszontlátásra, kisasszony. Égek, mint a Reichstag. Baromira szégyellem magam. Dés vigasztal. Mennem kell, mondom neki, s elhúzom a csíkot.

Az autóban aztán tíz perc hiábavaló keresés után elvesztem a türelmem, s kiöntöm a táska tartalmát az anyósülésre. A kacatok alatt ott lapul a névjegykártya. Oliver.

Ma éjjel sok idő után újra a KÁ-val álmodtam. A nevére már nem emlékszem, csak a tekintetére, meg a barna kötött szvetterére és a duruzsoló hangjára. Mindig az a szvetter volt rajta. Télen-nyáron. Meg a kockás papucs. Az is barna volt. Esik az eső. Nézem az esőcseppeket az ablaktáblán. Becsapódnak, apró cseppekké fröccsennek szét. Megkapaszkodnak az üveg sima felületén, majd lassan csúsznak lefelé. Ér lesz belőlük, patak, folyó, deltát hoznak létre, és eltűnnek a fehér keret peremén. Becsapódnak, apró cseppekké fröccsennek szét. Vasárnap van. Az ágyban lustálkodom. Oliverre gondolok.

Igyekszem kiiktatni az agyamból, ilyenkor a Google segít. Mindig tudja, mivel lehet elvonni a figyelmemet. Most is hozza a legújabb csillagászati infókat: 4,4 milliárd éves kőzetek alapján már kialakulása közben is lehetett víz a Marson. Kénvulkánok pöfékelik tele az Io ritka légkörét. Továbbra sem értjük, mi történt a galaxisokkal az ősrobbanás utáni első egymilliárd évben. Erről ismét Oliver jut az eszembe. Látom magam előtt a tárgyalóteremben kék zakóban, fehér ingben, ahogy mosolyog, és engem néz. Hallom a hangját, nyugodt, különleges az akcentusa, lágyságot kölcsönöz a beszédének. Lehetetlen beazonosítani. Nem orosz, nem angol. Francia? A combomon érzem térde érintését. Felidézem mosolyát, illatát.

Majd addig nő bennem ez az forró és sűrű állapot, amíg rendkívül forró és rendkívül sűrű nem lesz. Aztán jön a nagy bumm. Nem mindjárt. Bensőmben ugyanúgy csigalassúsággal tetőznek az események, mint az univerzumban. Lassan, de biztosan a nyomás és a hőmérséklet eléri a végtelen értéket, és létrehozza a gravitációs szabálytalanságot, ami nagy bummot okoz. Az egész mindenség felrobbant. És mi lesz a nagy bumm után? Vagy nagy „Reccs”, vagy nagy „Brrr”, vagy nagy „Sutty”. Ez érvényes az én belső világomra is. Szerelmem a saját gravitációjának hatására egy bizonyos ponton túl megáll tágulni. Nagy „Reccs”. Visszazuhan magába. Vagy saját fizikai törvényszerűségeim szerint kerülöm a szerelmem, és így törvényszerűen távolodunk, kihűlnek az érzések. Nagy „Brrr”.

Van még egy harmadik megoldásom is szerelem esetére, a nagy „Sutty”. Minden alkotórészeire hasad. Mert a sötét erő győz. A sötét erő, ami minden kapocs ellen hat. Kezdetben a gravitáció a meghatározó, aztán a sötét erő veszi át az irányítást. Ez a sötét energia távolítja a galaxisokat. Ez távolít engem szerelmeimtől. A sötét energia és a gravitáció harca meghatározza az univerzum jövőjét. Ciklikus megújulás és pusztulás. Új ciklus. Nézem a mennyezetet. Biztonságot ad. Szeretem a repedéseit. Térkép, melyen mindig eligazodom. Itt mindig tudom, melyik út merre vezet. Egyszer megpróbáltam megharcolni a szerelmemért. Amikor már ikszedszerre visszautasítottam, egy perccel a nagy „Brrr” előtt, amikor már igen úgy nézett ki, hogy feladja, mentő ötletem támadt: meghívom a szülinapi bulimra. Még a gondolatától is bepánikoltam.

Egész éjszaka nem aludtam, napközben sakkpozíciókat mormoltam, mint valami mantrát. Nem segített. Elment a kedvem az egész szerelemtől, végül már arra sem vágytam, hogy találkozzam vele. Az edzőterembe is csak azért mentem el, mert felírtam a „To do” listára, s amit felírok, az szent. Azt is felírtam, hogy meghívom. Szólni nem tudtam. A kezébe nyomtam a meghívót, és elhúztam a csíkot. A mosdóba. Teljes egy órát dekkoltam ott. Andi, Tibi húga, aztán kikotyogta, hogy Tibi borzasztóan ki volt akadva, ilyen közönyös, nesze neked meghívást még sose kapott. Nem, hogy nem szóltál, nem mosolyogtál, még rá sem néztél– mondta Andi szemrehányóan.

Nem emlékeztem, hogy szóltam‑e hozzá vagy sem, csak a gombócra a torkomban, amitől majd megfulladtam. Tibi természetesen nem jött el, de rendes volt, mint mindig, küldött egy tábla csokit. Gondolom, a régi kedves barátság emlékére. A régi kedves barátságéra, amikor még nem voltam belezúgva, és tudtam közvetlenül, spontán viselkedni. Aztán jött a nagy szerelem és a nagy „Brrr”. Kerültem. Távolodtunk. Hiába szerettem, még egy vacsorát sem tudtam végigülni vele. Otthagytam két falat cézársaláta között. Pedig milyen boldog volt, hogy együtt vagyunk. Én meg úgy éreztem magam, mint egy állásinterjún. Sőt, rosszabbul. Tibiből sütött a szenvedély, bennem meg nőttön-nőtt a szorongás. El innen – kattogott az agyamban. Izzadt a tenyerem, és a gombóc dagadt a torkomban. Gyalog H8, futó B3, királynő D8. Hirtelen felálltam:

– Mennem kell.

Éppen egy falatot készült bekapni. A keze megállt fél úton a tányér és a szája között. Megütközve nézett rám. Már megszoktam. Mindig ez a tekintet jön, ha menekülésre fogom. Nemzetiségtől, foglalkozástól, kortól függetlenül. Mi a közös a svéd hokis, az amerikai menedzser, a magyar szakács, a szlovák orvos, a cseh programfejlesztő és a francia katona között? A ledöbbenés, mikor megtudja, hogy lelépek. A Jupiter nagyságú elkerekedett tekintet, amiben van kérdés, értetlenség, harag, bánat, frusztráltság: What’s the matter? Lelépek. Megkönnyebbülök. Boldog vagyok. Aztán szomorú. Magányos. Ha szerelmes vagyok, fáj. Szar érzés.

Aztán még próbálkozott egyszer. A Londonba való elutazása előtt meghívott egy kávéra. Ott ültünk abban a jó kis hipszteres kávéházban. Számoltam, hány tégla van egy sorban, aztán hogy hány sor tégla van a padlótól a mennyezetig. A fémhuzalokat is megszámoltam a plafonon, amikre fekete lámpák voltak felaggatva. Tibi mesélt. Nagyon kedves volt. Mosolygott. Nem tudtam ránézni. Csak arra tudtam, gondolni, hogy mikor mehetek haza. Éreztem, hogy ez nem jó így, hogy minimum mosolyognom kellene. Nem ment. Egyre szomorúbb lett. Megfeszültek az izmok az állkapcsán, beleizzadt a reménytelen igyekezetbe. Ahogy a meleg hatására a gázok kitágulnak, úgy nőttek szemlátomást az izzadságfoltok a hóna alatt. Gondoltam, kiszámolom a folt terjedési sebességét: egy perc alatt körülbelül egy millimétert nő az izzadságfolt, akkor a terjedési sebessége…

– Te nem is figyelsz! – szólt rám Tibi kétségbeesetten.

– Dehogynem – hümmögtem. A csaj meg akart halni, felvágta a kádban az ereit, de nem halt meg, mert a pasi megmentette. Érezte, hogy életveszélyben van a csaj – tudtam, hogy elrontottam, de nem érdekelt. Bekattant, hogy el kell mennem. Gyalog C3, futó K4, bástya H1. A kötött sapkát teljesen a szemembe húztam. Ki sem láttam alóla. Tibi feladta:

– Te senkit nem engedsz közel magadhoz.

Nem szemrehányóan mondta. Fájdalmasan. A szavak belém hasítottak. Dühös lettem rá. Mintha ő tehetett volna arról, hogy fáj. Mintha kést vágott volna belém. Éreztem, hogy a jobb szempillám alatti izom rángatódzik. Lüktetett a nyaki ütőerem. Próbáltam lenyomatni a haragot. Nem ment. Kifröccsent belőlem:

– Nem mintha nem lenne kivel moziba, kirándulni járni, de feltétlenül nem kell azért beköltöznie az életembe. Vagy? – nyomtam meg a „vagy”-ot kihívóan.

Harag lobbant a szemében. Ökölbe szorult a keze. Farkasszemet néztünk. Majd elfordította a tekintetét, és kinézett az ablakon. Szótlanul bámult kifelé, mintha a szemközti házfalon levő feliratok között megtalálná a választ. Akkor adta végleg fel. Ránézett az órájára, s bejelentette, hogy mennie kell. Meglepődtem. Nem hittem a fülemnek. Makogtam valamit bocsánatkérésképpen. Mármint hogy nem úgy gondoltam, hogy ez valami átvitt értelem. Nem érdekelte. Komor ábrázattal kikérte a számlát. Fizetett. Szó nélkül vette a kabátját, és kifelé indult. Én utána, hogy mentsem, ami menthető. A kávéház előtt egy száraz sziával elbúcsúzott, hátat fordított, és elsietett. Rám sem nézett.

Belém hasított a februári fagy. Egy kavicsot rugdostam egész úton hazafelé. Befájtam. Nagyon. Addig kerestem, míg meg nem találtam egy kalózportálon a filmet, amiről Tibi mesélt. Nagy nehezen sikerült elindítanom. A testről és lélekről. Mintha rólunk szólt volna, pepitában. A gyerekkori kisvakondos zsebkendőmet tömtem a számba, hogy Carlos meg ne hallja a papírvékony falakon keresztül, hogy vinnyog bennem a fájdalom. Carlos mégis meghallotta, vagy megsejtette, mint az a pasi a filmben.

Addig csengetett, míg ki nem nyitottam az ajtót. Mikor meglátott, összecsapta a kezét. Majd lenyomott egy laza „Wait a moment, please”-t, s pár perc múlva egy üveg Calvadossal jött vissza. Reggelig táncoltatott, és nyomta belém az almapálinkát. Hol sírtam, hol nevettem. Nem kérdezett semmit. Másnap végighánytam a délelőttöt. Csak annyira tellett, hogy Martinnak írjak egy SMS-t, nem tudok bemenni. Délre sikerült valahogy összeszedni magam, s elmentem a körzeti orvoshoz. Mikor meglátott, elszörnyedt. Simán kiírt egész hétre. Nem szoktam betegszabadságon lenni. Beteg is ritkán.

A következő öt napom azzal telt, hogy éjszakánként Carlossal ittam, a délelőttöket áthánytam, déltől estig aludtam, aztán elindítottam a filmet, és arra gondoltam, én is beülök a kádba, felvágom az ereimet, s akkor Tibi tuti megjelenik, és megment. Ki fogja érezni, hogy életveszélyben vagyok. A pasi is kiérezte. Carlos mindig megelőzte. Nem csak őt, engem is. Tibinek esélye sem volt megmenteni engem. Carlos megtette helyette. A hatodik nap délutánján arra ébredtem, hogy zizeg a mobilom. Le volt halkítva, mégis meghallottam. Panni – mutatta a kijelző. Felvettem.

– Figyusz, mi van veled? Öt napja nem tudlak elérni. Nem olvasod az üzeneteimet, nem veszed fel a telefont. Se kép, se hang. – Mivel értelmesen nem lehetett velem beszélni, csak nyöszörögtem, hogy szörnyen érzem magam, Panni eljött. Öt nap alatt teljes kupit csináltam a lakásból. A piszkos ruhát ott hagytam, ahol éppen levetettem. A konyhakredencen is volt minden: hagymahéj, sajtdarabka, száraz kenyér, almacsutkák, konzervdoboz, üres üvegek, mosatlan edény.

– Szodoma és Gomorra – rökönyödött meg Panni. És kurvára büdös van – tette hozzá.

– Öltözz. Kimegyünk – parancsolt rám.

– Bulizni?

– Hol már bulizni… Józanodni!

– Á, dehogy – tiltakoztam. Hiába.

Panni öltözködésre kényszerített, és kituszkolt a februári fagyba. A csillagok kéztávolságra voltak.

– Panni, nézd, a kezemmel is elérem őket. – Panni csak a fejét rázta.

– Még mindig be vagy baszva. – Kigyalogoltatott a Štrkoveci-tóhoz. Zúzmarásak voltak a bokrok, fák. A tó jegén gyerekek, párok csúszkáltak. A kispadon két tini csókolódzott. Hogy oda nem fagynak – gondoltam, s Tibi jutott az eszembe. Ürességet éreztem a mellkasomban. Ott, ahova belevágta a kést. Pannival lementünk a jégre. Néztem a gyerekeket, ahogy nekiszaladnak, aztán átadják magukat a lendületnek. Panni is csatlakozott hozzájuk. Nevetett. Tetszett. Én is nekiszaladtam, átadtam magam a lendületnek. A mozgástól, a hidegtől lassan józanodtam. Rendesen átfagytunk. Hogy bemelegedjünk, beültünk Pannival egy teára. Rumosat kértem. Panni dühösen nézett rám, majd kategorikusan kiigazította a rendelést, két teát rum nélkül. A pincérnő pislogott rám, hogy van‑e valami mondanivalóm, esetleg harcba szállok‑e a rumomért. Nem szálltam. Maradt a két gyömbéres tea. Piros pöttyös bögrékben hozták ki. Megörültem.

– Jéééé, ez tiszta olyan, mint amilyenben ovis koromban kapta esténként a kakaót.

Mióta az eszemet tudom, apa és anya felváltva meséltek esténként nekem, egészen addig, míg meg nem tanultam olvasni. Miután már elboldogultam az esti mesével, és egyedül is leraktam magam aludni, anya már soha nem mesélt nekem, apa is csak akkor, ha lázas voltam. Olyankor levette a polcról a kisvakondos mesekönyvet, odaült az ágyam szélére, és addig szórakoztatott kedvenc történeteimmel, míg le nem ment a lázam. Szerettem lázas lenni, mert szerettem apa meséit. Sokkal jobban, mint anya meséit. Apa meséi egyszerűek voltak, nem kellett semmit megjegyeznem, sem levonni a tanulságot. A kisvakondról szóló mesék voltak a kedvenceim. Ha anya és apa nyugtot akartak tőlem, bekapcsolták DVD‑n a kisvakondos meséket, és becsukakodztak a hálószobába. A filmben a kisvakond nem beszélt, csak apa történeteiben, orrhangon, mintha mindig náthás lenne. Mesenézés közben megszólaltattam az állatkákat, a nyuszit, a sünit, az egérkét. A kisvakondot is. Olyankor elváltoztattam a hangom, orrból beszéltem, mintha náthás lennék.

Szürcsöltem a forró teát. Égette a nyelvemet. Panni nyomta a sódert, rendesen leteremtett. Én meg nem bántam, élveztem a gyömbér ízét. Örültem. Tudtam, hogy vége. Az alkohol kimosta belőlem Tibort is, a fájdalmat is.

– Mit vigyorogsz? – nézett rám Panni sértődötten. Még az kell, hogy ő is lemondjon rólam, ijedek meg. Odaülök mellé, s átölelem:

– Köszi, Panni. Már sokkal jobban vagyok. Életmentő vagy.

Hazamentem, bekopogtam Carloshoz, s elújságolom neki, hogy meggyógyultam. Örült. Visszatértem a régi kerékvágásba, ahogy anya mondaná. Végig aludtam az éjszakát, reggel felkeltem, főztem egy jó húslevest, nekiláttam takarítani, s felhívtam a tökéletes anyukámat, hadd adjon pár tuti sütési tippet.

Anya eszményi: gyönyörű nő, sikeres színésznő, mintaanyuka, tökéletes feleség, mesébe illő háziasszony. Ez mind egyben. Még sütni is tökéletesen tud, akár egy csomag mirelit sütinek is megadta a módját. Selyempongyolában, bojtos magas sarkú papucsban állt a konyhában, s született eleganciával rakosgatta a mirelit szilvástekercseket a tepsire. Miután kisültek, ugyanazokkal a finom mozdulatokkal rendezte el őket az ovális ezüsttálcára. A szilvástekercsek anya szerint isteniek voltak, apa szerint finom szilvalekvárral töltöttek, énszerintem ropogósak. Anyát mindenki imádta, csodálta, bálványozta. A férfiak körülrajongták. Én is. Kislányként egy tapodtat sem mozdultam mellőle. Anya sem szívesen hagyott másra, ahova lehetett, magával vitt.

Jó kislány voltam. Képes voltam órák hosszat türelmesen várni rá az öltözőjében az asztal alatt kuksolva, folyosókon falhoz kucorogva, lépcsőkön ücsörögve, a nézőtéren lesve minden mozdulatát a színpadon. Láttam, ahogy idegen férfiak ölelik, csókot nyomnak a nyakára, fülcimpájára, kezére, szájára. Apa ezt nem látta. Csak a számokat. Mindenhol. Főleg a könyvekben és a papirosokon, amikre egyre csak írta őket, majd áthúzta, újraírta. Anya apa számára többnyire láthatatlan volt. Néha azért apa, mintha álomból ébredt volna, észrevette anyát. Olyankor megölelte, virágcsokrot hozott neki, elvitte táncolni, elment az előadására.

Aztán újra elfelejtkezett anyáról, s ő hiába illegett-billegett, énekelt áriákat, simogatta, kiabált, csapkodott, hiába. Hozzám más volt. Picike zörejre rögvest ott termett, elég volt, ha a háta mögé osontam csendesen, hogy ne zavarjam, már fordult felém széles mosollyal, az ölébe vett, s hagyta, hogy összefirkáljam a jegyzeteit, török basát rajzoltunk együtt a számításaira, aztán, mikor nagyobbacska voltam, gyümölcsöket. Apa körtéket, almákat rajzolt kosarakba, úgy tanított számolni, később sakkozni, valószínűségszámításra. Mennyi a valószínűsége annak, hogy a Föld egy meteorral ütközik, hány millió év múlva ütközhet olyan meteorral, ami elhajlítja a tengelyét, hány fokkal kell hogy elhajoljon a tengelye ahhoz, hogy kisikoljon a pályájáról, s milyen annak is a valószínűsége.

Nagyival álmodtam az éjjel. A régi házban voltunk. Rétestésztát nyújtott. Engem a sparhelt mellé ültetett egy kis sámlira, onnan figyeltem minden mozdulatát. Az ebédlőasztalt krémszínű lenvászon terítővel terítette le. A terítő szélére keresztöltésekkel bordó virágok voltak hímezve. Megszámoltam a virágokat, a kereszteket, az öltéseket. Közben figyeltem, ahogy nagyi lisztet hintett a terítőre, eres kezeivel elsimította, hogy mindenütt egyenletesen fedje a vásznat, aztán fehér vájdlingból elővette a vajsárga tésztagömböt. Kezei között ügyesen forgatta, a kis gömb tányér alakúvá formálódott, a nagyi tovább pörgette, az meg csak nőttön-nőtt, gömbölyödött, vékonyodott. Amikor már hulahoppkarika nagyságú volt, letette az asztalra. Lisztet hintett körbe a széleire, a tenyerét alárakta, azokon nyújtotta. Körbe-körbe járt az asztal körül, a tészta meg nagyobbodott, kerekedett az asztal közepén. Aztán ujjai közé fogva húzogatta, míg be nem fedte az egész asztaltáblát, s lefolyt a szélein, de nagyi még akkor sem hagyta abba, tovább nyújtotta a rétest hihetetlen nagyságúra anélkül, hogy elszakadt volna.

Varázslatnak láttam. Nagyi is varázsol, mint Alice Csodaországban, amikor odavarázsolta magát a kis ház felső emeletére. Vagy a ház zsugorodott össze, vagy Alice nőtt meg. Már nem emlékszem. Felébredtem, és alig éreztem a karjaimat. Csodára vágyva kimentem az ebédlőbe, hátha ott van nagyi, vagy legalább a házi rétestészta az asztalon. Semmi csoda. A kis IKEA‑s asztalomon kókadt vitorlavirág. Megint elfelejtettem megönteni. Igaza van Panninak, nekem a kaktusz való. Meglocsolom a vitorlavirágot, kávét főzök, közben megnézem, mi újság a Fészbukon. Semmi.

Lea megint ki lehet borulva, egész éjszaka depis dalokat posztolt, Zoé valami komolyzenei koncertet ajánl, Niki a legújabb meseillusztrációját osztott meg az éjjel. Panniról semmi hír, továbbra is Fészbuk-immunis. Behörpintem a kávét, magamra húzom a rongyos farmeremet, a kedvenc csíkos pólómat, és elautózom a Tescóba. Rellizek a nagy bevásárlókocsival a polcok között, próbálom összeszedni a cuccot a listáról, hogy minden legyen az esti bulin. Utálok vásárolni. Nem csak kaját. Mindent. Meg-megállok a polcok között, félrehúzódva böngészem a macskakaparásom: Limoncello, Aperol, pezsgő, fetasajt, hermelin, chili, nyolc csomag leveles tészta. Tornyosul az áru a bevásárlókocsiban. Már csak a kapribogyós, olíva olajban elrakott szárított paradicsom hiányzik, azt keresem a polcok között. Jobbra kanyarodom, a sor végén balra, aztán a következő jobbkanyar után átrobogok valamin. Ordítás: A kurva életbe, Zsú. Ijedten hátranézek. Oszkár az, a fájdalomtól eltorzul az arca. Sajnálom, igazán sajnálom, magyarázkodom, elnézést kérek. Aggódom, hogy eltört a lába vagy lábujja, vagy a lába is, meg az összes lábujja is, de Oszkár már mosolyog:

– Zsú, édes, milyen kedves, hogy hol a szívemen, hol az életemen, hol a lábamon gázolsz át.

Megkönnyebbülök:

– Milyen poénos valaki. – Közben arra gondolok, hogy megöregedett, tiszta ősz, meg milyen régimódi a dumája. Vigyorgok, mint a töklámpás, hogy kiengeszteljem. – Bocsi.

– Ejha, rendesen bevásároltál. Egy üdvhadsereget látsz el? – Elkerekedik a szemem, a hadsereg az még oké, de mi a nyavalya az az üdv az elején?

– Micsodát?

Legyint:

– Édes Zsú, szóra sem érdemes. És Te, hogy vagy? Látom, virágzol.

– Pompásan – szedem össze a szalonszókincsemet, mert a szupert ebben az esetben silánynak érzem.

Véletlenül sem azért, mert annyira jól érzem magam, de minek panaszkodjam… és épp neki. Ennek a nagyra becsült, híres Micimackónak. Akit a fél ország elismer a jótékonykodásaiért, a másik fele meg irigykedik rá. Mindjárt lehetőséget érezne tanácsot adni, megvigasztalni, ágyba bújni velem. Tovább vigyorgok. Bájosan. Az megy nekem. Közben a kitágult pupilláját nézem. Tudom, hogy nem azért galaxis méretű, mert be van tépve, hanem miattam. Miattam néz ki úgy, mint aki beszipuzott.

Mint három éve, amikor egyik fogadásról a másikra hurcolt, mint valami trófeát. Az öregedő barátai irigyelték, ő tíz centit nőtt minden irányban, nekem meg lelkiismeret-furdalásom volt, és éjszakánkét picsogtam a párnába. Sajnáltam, hogy nem tudom szeretni, és hogy milyen szuper lenne vele, ha hagynám, hogy nagyon szeressen és kényeztessen, meg okosakat mondjon. Mert azt tud. Én meg lassan beérnék mellette. Édessé válnék, meg gömbölyűvé, meg zamatossá.

A fia igazán tetszett. Szemeztünk is ezerrel az egyik extravagáns fogadáson, aztán leléptem. Akkor is kámforrá válok, ha maradni szeretnék. Valami bekattan az agyamban, jönnek a sakklépések, aztán a szorongás és a kényszerű menekülési vágy. Akkor sem tudtam maradni. Meg különben is, nagy leégés lett volna, ha kiderül, hogy az apjával lógok. Még ha sznobizmusból is, vagy legalábbis azt szoktam mondani, ha kérdezték.

Az igazat megvallva magam sem tudom, mi vonzott Oszkárhoz. Miért egyeztem bele újra és újra, hogy elmenjek vele vacsorára, koncertekre, fogadásokra. Sokszor hívott fel magához, gyertyafényes vacsorára, wellnessezni, napozni, úszkálni a medencében. Meg a jachtjára is hívott, hogy körülhajózzuk a Földközi-tengert. Ígért naplementét, roston sült halat, finom borokat, meg delfineket. Lárifári. Hiába könyörgött. Az ismerősei azt hitték, hogy a szeretője vagyok. Somolyogtak rá, meg kacsingattak, ha együtt voltunk. A fia is biztos azt hitte volna. A kocsijába sem ültem be soha. Trolival, villamossal jártam a találkozókra vele, meg haza is. Ütötte a guta. Azt mondta, szörnyen bogaras vagyok. Bogaras, mintha anyámmal összebeszélt volna. Bogaras, Zsú. A fogadásairól mindig jó időben leléptem. Hiába hívogatott aztán fél éjszaka. Kikapcsoltam a mobilom. Egyszer még haza is eljött utánam. Fél óráig nyomta a csengőt, én meg a párnát a fejemre húztam, hogy ne halljam. Azután az éjszaka után nem hívott többet. Nem is találkoztunk.

– No, Oszkár, mondom neki, mit szólsz hozzá, ha ma este én hívlak meg egy kis házibuliba?

Még inkább kitágult a pupillája:

– Kettesben?

– Hol már, kettesben uncsi lenne. – Harag villan a szemében, összezsugorodik a pupillája. Na, ezt eltoltam, harapok bele a szám szélébe.

– Izééé, noooo, a házibuli az sokvendéges, azért buli…

Értem én, kedves, nem kell magyarázkodnod – néz rám sértődötten. Persze hogy érti. Meg is mondta egyszer, Te belém sosem leszel szerelmes. Pedig ha fiatalabb lenne, vékonyabb, nem olyan pocakos, lógó tokájú, és kevésbé ódivatú, meg nem annyira róka. Mert nagy róka az öreg. Ravasz meg kéjsóvár. Engesztelésül puszit nyomok az arcára. Oszkár szeme felcsillan, sosem kapott még puszit tőlem. Az arcára sem. Futó G6, gyalog A4. Óriási sorok kanyarognak a pénztárak előtt. Na ja, szombat délelőtt. Próbálom eltalálni, melyik a leggyorsabb. Az egyesben egy fiatal tanonc harcol a vonalkóddal, nem tudja beolvasni. A kettesnél kevesebben vannak, de a plafonig pakolt kocsik nem sok jót ígérnek. A többi pénztárnál is hosszú sorok. Mindegy, beállok a legközelebbibe. Nézegetem kétoldalt a polcokon az árut. Az egyik polc tele van leárazott fűszerekkel: szerecsendió, sáfrány. Szeretem a fűszereket, az illatukat, az ízüket.

Legújabban főzök. Kísérletezem az ízekkel. Sokszor elég pár apró újítás, s a végeredmény egy vadiúj étel lesz. Van úgy, hogy nem jönnek össze az ízek, de a múlt heti kísérletem sikeres volt. Illett a zöldséges sárgaborsólevesbe a karamellezett hagyma és a szójaszósz. No de mit kezdjek a sáfránnyal? I will see, meg jöhet még egy csomag szerecsendió is. Ha egyszer igazán nagy leszek, veszek valahol vidéken egy házat kerttel. Teleültetem fűszerekkel és gyógynövényekkel. Füvesboszorkány leszek. Kenőcsöket, gyógyteákat, csodakrémeket és varázsitalokat fogok kotyvasztani. Szerelmi bájitalokat is.

Aztán írok egy Füveskönyvet. Telerakom hasznos recepttel meg tanáccsal. Mindenki meg akarja mondani a tutit. Persze, egy Füveskönyv az más. Azzal tudnék segíteni. Magamon is. Beveszem a marasztaló bájitalt, és többé nem fogok elszökni a szerelem elől. Rendetlen vagyok, meg rendszerető is. Rendbontó és rendtartó. A konyhában halomban állnak a koszos fazekak, tálak, tányérok, de ott illatoznak a tálakon a levelestészta-batyuk is: a camembert sajtos chilivel és eperdzsemmel, a baconos-mustáros, a fetasajtos-szárított paradicsomos, a ketchupos-virslis, a spenótos-sajtos meg a mézes-diós. Fél óra múlva itt vannak a vendégek. Kimegyek az erkélyre egy cigire. Azon filózok, hogy az egész koszos kócerájt a sütőbe rejtsem el, vagy a spájzba süllyesszem.

Whiskyt iszom. Egy kis chill. Megérdemlem. Egész nap mugliztam. Füstkarikákat fújok. Sikertelenül. Már vagy negyedszer bömböltetem a Queen Bohemian Rhapsody-ját: Anyway the wind blows – kornyikálom. Természetesen fals hangon. Carlos a szomszédban sztereóban nyomatja velem a Despacito-t. Szuper kakofónia. A mi háztömbünk ilyen. Szombat. Party time. Nothing really matters tooo meee. Zsúúú! Zsúúú! Zsúúú! – kiabál lentről valaki. Kihajolok, hogy megnézzem, ki az. Oszkár szobrozik az erkélyem alatt. Mérges:

– Már negyedórája csengetek, ordítok.

Virágcsokor a kezében, egy láda pia a lábánál.

– Bocsi, nem hallottam. Beengedlek, gyere fel!

Kócos vagyok, izzadt és piszkos.

– Hello – nyitok neki ajtót. Nem köszön vissza. A spenótfoltos pólómat stíröli, vagy a mellbimbóimat a póló és a spenótfoltok alatt.

– Kerülj beljebb! – udvariaskodom. Oszkár kedvetlen. Kezembe nyomja a csokrot, becipeli a láda piát a konyhába. Szájtátva néz, hol a geometriai pontossággal elrendezett batyucskákra a tálakon, hol az irdatlan rendetlenségre a konyhakredencen. Töltök neki egy pohár whiskyt. Kezébe nyomom. Kimegyek az erkélyre befejezni a cigit. Carlos szivarozik, vigyorog rám az erkély rácsán át.

– Hola, señorita.

– Hola – vigyorgom vissza. Carlos először kufircolni akart, aztán, miután elmagyaráztam neki, hogy érzelmek nélkül nekem ez nem megy, a szívemet célozta meg: I want to have a small space in your heart. Aztán azt is feladta, azóta barátok vagyunk. Pár hónapja, mióta felszedte a Csoki Maggyt, igen, boldog.

– Who is that sugar dady? – int flegmán mögém. Oszkár áll az erkélyajtóban.

– Shut up – mordulok rá. Megbánom. – Wait a moment, please. Oszkárt félretolom az erkélyajtóból, megpakolok egy tányért batyucskákkal. Carlos újra vigyorog. Some apetizer, kacsintok rá. See you later.

– Ki ez a paprikajancsi? – dühöng Oszkár. Paprikajancsi? Nem értem. Oszkár is furcsa szavakat használ, mint anya.

Anya gyakran használt olyan szavakat, amik érthetetlenek voltak számomra. Nem csak értelem nem társult hozzájuk, nem is tudtam megjegyezni. Anya hiába próbálta elmagyarázni a jelentésüket, én meg hiába próbálta megtanulni őket. Próbálkozásaink általában kudarcba fulladtak. Olyankor anya a szememre vetette, hogy a fülem botját sem mozdítom, mintha süket lennék. Zsú elképzelte, hogy a jobb füléből egy pici botocska nő ki, s az ide-oda mozog az anyja kénye-kedve szerint, mint egy antenna. Az antenna sem segített. Outsider maradtam. Kirekesztve anya tökéletes világából. Apa világában otthonosabban mozogtam. Ha valami szó nem jutott az eszembe, elég volt egy képlettel, egy sakkpozícióval behelyettesíteni, s apa rögvest tudta, mit akarok mondani. Anyánál ez nem működött. A futó G6-tól és társaitól rendszerint plafont fogott. Szidta apát, hogy hülyeségekkel tömi a fejem. Én meg csak ismételgettem, mint elromlott szerkezet: gyalog B3, bástya C5, ló D7.

– Bespájzolom a bordelt – terelem el a szót, és indulok befelé. Nem kérdez, segít. Sorra tűnik el a piszkos edény a konyhából, s halmozódik fel a spájzban.

Némán pakolunk. Nincs nagyon miről beszélni, s kedvem sincs megkérdezni tőle, hogy mizújs a melóban. Pedig ez jó téma. Oszkár órák hosszat tud beszélni cégei sikersztorijairól. Nem kevés önfényezéssel. Mindenre gondol. A piát sem felejti el berakni a frigóba. Igyekszik – gondolom. Hálából megveregetem a vállát:

– Szuper vagy, Oszkár! – Hirtelen mozdulattal átfogja a derekam, magához húz. Összeszorul a torkom. Gyalog B6, ló G8. Menekülni akarok, eltaszítom magamtól:

– Oszkár, ne hülyéskedj!

Sértődött arcot vág. Csengetnek. Megmentenek a csajok. Zoé poénkodik:

– Fú, baromi jó a foltpólód. Benetton? Puszi, puszi, ölelés. A pici előszobát elárasztják teli bevásárlótáskákkal. Sorba elmondják, mit hoztak, mire vigyázzak, mit hova tegyek. Fölöslegesen. Úgysem jegyzem meg. Illedelmesen végighallgatom mindegyiket. Bólogatok, hálálkodom, puszit nyomok az arcukra. Szuperok a csajok!

– Come in, ne álljunk itt az előszobában. Gyertek, bemutatom nektek az egyik… – gondolkodom, mit mondjak Oszkárra, ki ő nekem. Leginkább ismerőst mondanék, de tudom, hogy Oszkár hallja. Rosszul esne neki. Megoldom egy haverral. Tök mindegy. Zoé, Lea szeme felcsillan. Zoé már indul is befelé, cinkosan rám kacsint, fülembe súgja: No, lássuk a medvét! No, gondolom, lesz meglepi. Nem tévedtem. Látom rajtuk a meghökkenést. Oszkár kövület. Megsajnálom. Nem fair, hogy a csajok lesajnálják a kora miatt. Bemutatom nekik, felsorolom minden titulusát, és megemlítem a legnagyobb szakmai sikereit is. By the way, ez a klassz pasas még jótékonykodik is – dobok rá még egy lapáttal. Oszkár feszít, bedobja a dögös dumáját, közben Aperolt készít nekik.

Azért rendes, még ha kövület is, nyugtázom magamban. A csajoknak egyre jobban bejövős. Amíg Oszkár szórakoztatja őket, átöltözök. Ha már a barátnőim így kicsípték magukat, ne legyek én sem Hamupipőke. A csipkés koktélruhámat veszem fel. Mire elkészülök, kisminkelek, a nappaliban már áll a bál. Carlos áthozta a hangfalait, Csoki Maggyt meg a haverját, Pedrót. Együtt nyomatják most a jó kis latint. Pedro klassz fej, amolyan művészlélek. Dalokat szerez. Van egy bandája is. A Blue Moonban zenélnek péntekenként. Párszor meghívott, señorita, gyere el pénteken. Mindig megígérem, aztán nem megyek. Majd felírom a „To do” listámra. Civilben könyvelő. Nem értem, hogy lehet egy művész könyvelő. Számlaegyenlegek, kamatlábak, dögunalom. Csoki Maggy Oszkárral kínlódik. Salsázni tanítja. Oszkár is reménytelen eset, mint én. Maggy engem is próbált már salsázni tanítani. Sikertelenül. Pedig nagyon rá voltam kattanva, hogy tuti megtanulok. Annyira, hogy még tánctanfolyamra is beiratkoztam. A véletlenszerű párom még bénább volt, mint én. Ő a ritmust sem érezte. Átvettem a vezetést. A tánctanár rendesen leteremtett, hogy a salsa maszkulin tánc, a nő mindig követi a férfit, akármilyen bullshitet csinál. Ezt a szót használta, bullshit. Próbáltam én is követni, mármint a bullshitet, de nem ment. Többet nem mentem. Nem akartam bullshitet követni. Aztán kiderült, hogy semmit nem tudok követni. Görcsös vagy – mondta Maggy, nem tudsz ellazulni. Aki nem laza, nem tud megnyílni, nem tudja odaadni magát a szenvedélynek, nem tanul meg salsázni sem.

Igaza volt. Nincs kedvem beleolvadni a jókedvbe. Töltök egy whiskyt, és kimegyek az erkélyre. Zoé Tomival trécsel, tetszik neki. Még a hangját is elváltoztatja, húzza, nyújtja a szavakat, mint nagyi a rétest. Tominak is bejövős, játssza az eszét. Állok az erkélyajtóban, nézem a szemben lévő háztömb ablakait. A pasi az első emeletről a konyhakredencnél kajál. Kilenc óra van. Mindig kilenckor vacsorázik. Kifigyeltem. Evés után kinyitja a hűtőszekrényt és kiveszi a bort. Tárva-nyitva hagyja. Poharat keres, tölt. Sosem csukja be a hűtőszekrény ajtaját, amikor kiveszi az üveget. Csak miután tölt. Vagy még jó ideig nyitva hagyja, mert csöng a telefonja, vagy eszébe jut valami, ami miatt átmegy a másik szobába, és elfelejti becsukni. Múltkor kedvem lett volna becsengetni, hogy hahó, csukd már be a frigó ajtaját, mert idegesít, hogy már fél órája nyitva van. Zabálja az áramot. Nem ökologikus. Kiveszi a bort a hűtőszekrényből. Megint nyitva hagyja az ajtaját. Szokásos forgatókönyv: bemegy a szobába.

Azon morfondírozom, mit szólna, ha most így csipke koktélruhában átmennék, és becsengetnék hozzá, hogy légyszi, csukd be a frigó ajtaját. Végre kijön a konyhába, észreveszi, hogy nyitva hagyta, becsukja. Megnyugszom. A múltkor elmeséltem Zoénak, hogy kiborít a pasi. Zoé csak a vállát húzgálta, hogy semmi baj a pasival, csupán szórakozott, és ne agyaljak ennyit hülyeségeken, inkább pasizzak be. Az segít. Vagy ha annyira tetszik a szomszéd házból a srác, menj át, csöngess be, smárold le – vihogott. Azt hiszi, tetszik nekem. Pedig azt sem tudom, hogy néz ki. Csupán a sziluettjét ismerem, azt látom a félhomályban. Nincs semmi normális világítás a konyhájában. Csak pár gyenge LED-lámpa szerencsétlenkedik a konyhakredence felett… … …

Tartalom

Virtuális mítoszok

Széncinkék

I. Pompeji

II. Lindos

III. Annecy

Illúziók

Nirvána

Igazság

Extázis

Zöld almák

Delgadina

Lolita

A párhuzamos egyenesek a végtelenben összeérnek

Carpe Diem Kisasszony

LOVE STORY

Öttusa

Virtuális babonák

Lánc, lánc, eszterlánc

Szívből, színből, csak kicsit, sehogy

Ariadné fonala

Halillatú búzatáblák

Atlantisz

Csendes éj

SharePointok nélkül

Carpe Diem Kisasszony

Banalitások

Hőscincér

Pech

#házibuli

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Deczki Sarolta
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

»kalligram e-könyvek«

ISBN 978 963 468 544 9

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL