Chris Carter

A NYOMOZÓ

A mű eredeti címe

The Hunter

Copyright © Chris Carter, 2013

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 452 809 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

1. fejezet

– Ugye most csak tréfál? – kérdezte Scott Wilson, a Los Angeles-i rendőrség rablási és gyilkossági részlegének nyomozója, mintha épp most hallotta volna a világ leggyengébb viccét.

Wilson William Bolter kapitány irodájában álldogálva meredt a papírra, amelyet fél perccel korábban kapott a felettesétől.

– Egy öngyilkossági ügyet akar rám sózni? – tudakolta Wilson még mindig döbbenten.

Bolter kapitány az ötvenes évei közepén járt, de legalább tíz évvel fiatalabbnak látszott. A magas, erős testalkatú, őszülő hajú, sűrű bajszú férfi meglehetősen ijesztőnek tűnt, és mindenki tisztelte a testületnél. A nyomozójára nézett, és egykedvűen vállat vont.

– Most miért panaszkodik? – kérdezte, és visszaült a hatalmas, rendetlen íróasztala mögé. – Azt hittem, mindannyian szeretik a könnyű eseteket – biccentett a Wilson kezében tartott papír felé. – Ennél könnyebbet nem is tudnék adni, a nő felvágta az ereit, és elvérzett. Egyértelmű és hamar le lehet zárni.

A kaliforniai törvények értelmében minden öngyilkosságot először gyilkosságként kezelnek, így gyilkossági nyomozóknak kell megvizsgálni a helyszínt, és végigmenni a szokásos protokollon, hogy kizárhassák az idegenkezűséget. Csak ezek után lehet lezárni és iktatni egy öngyilkossági esetet. Ez nagyjából huszonnégy–negyvennyolc órás munkát jelentett.

– Na igen – felelte Wilson, és a kapitány asztalára tette a papírt –, tényleg szeretem a könnyű eseteket, de ön is pontosan tudja, hogy egy öngyilkosság rengeteg papírmunkával jár, ráadásul a lehető legrövidebb idő alatt végezni kell vele, hogy lezárhassák az aktát. Tizennégy folyamatban lévő gyilkossági ügy van az asztalomon – mutatott a nyomozók nyitott irodája felé –, ki sem látszom a munkából. Arra sincs időm, hogy kimenjek a mosdóba, és most el akar venni tőlem egy vagy két munkanapot, mert valami gazdag kurva kinyírta magát?

– Valakinek meg kell csinálni.

– Adja oda Pereznek, ő imádja a papírmunkát – javasolta Wilson.

– Megfeledkezett róla, hogy Perez kórházban van? – csóválta a fejét a kapitány. – Múlt héten meglőtték. Nagyon sajnálom, de a magáé az ügy, nem tudom másra bízni.

Ekkor kopogtak az iroda ajtaján.

– Szabad! – szólt ki a kapitány.

Nyílt az ajtó, és belépett egy huszonéves fiatalember, akin igencsak rosszul állt a sötét öltönye. Száznyolcvan centiméter magas lehetett, széles vállú, izmos, fiatal arcán megbízhatóságról és elszántságról árulkodó derű látszott. Az átható tekintet magabiztosságot, de nem önteltséget sugallt.

– Hát maga meg kicsoda? – kérdezte a kapitány, és összevonta a szemét.

A fiatalember becsukta az ajtót, és közelebb lépett a kapitány íróasztalához.

– Robert Hunter vagyok, uram, az új nyomozója – mondta, és az asztalra tett néhány aláírt dokumentumot.

– Eltévesztette az emeletet, fiam – válaszolta Wilson, és az ajtóra mutatott. – Ez a rablási és gyilkossági részleg, itt a nagyfiúk vannak. Maga valószínűleg a gazdasági nyomozókat keresi, vagy az adatgyűjtőket, de mindkét osztály két szinttel lejjebb van.

– Igen, tudom, uram – bólintott Hunter –, de én a jó emeleten és a jó részlegen vagyok.

– Viccel? – kérdezte Wilson mosolyogva. – Maga olyan fiatal, hogy talán még nem is borotválkozik.

Huntert nem lepte meg Wilson kétkedése. Egy kezdő rendőrnek átlagosan legalább hat évet kellett kint az utcán eltöltenie ahhoz, hogy jelentkezhessen egy nyomozói posztra. Ha ezt sikerül meglépnie, újabb négy-öt év, kiváló felderítési arány és a kapitánya ajánlása kell ahhoz, hogy a vezetés egyáltalán megfontolja a rablási és gyilkossági részlegre helyezését. És még így is csak nagyon kevesek jutottak be, mert ez a részleg a nyomozói karrier csúcsa. Wilson sosem látott még olyat, hogy valaki a harmincas évei előtt csatlakozhasson ehhez az elit csapathoz.

És Hunter is tisztában volt ezzel a ténnyel. A rendőrségre kerülve mindig is az volt a célja, hogy ezen a részlegen dolgozhasson. Kénytelen volt bevallani magának, hogy mélyen legbelül büszkeséget érzett, amiért rekordsebességgel ugrotta meg az előléptetéseket.

Bolter kapitány teljesen megfeledkezett az új nyomozóról, akinek ezen a napon kellett megkezdenie a munkát. Valami csodagyereket ígértek, aki a bűnözők viselkedéspszichológiájából doktorált, és visszautasította az FBI ajánlatát, hogy a rendőrségnél dolgozhasson.

Gyorsan átfutotta a papírokat, és el kellett ismernie, hogy a fiatal nyomozó tényleg jó benyomást keltett, és a megbízási dokumentumok is rendben voltak.

– Ez most komoly? – kérdezte Wilson Hunterre mutatva. – Tényleg velünk fog dolgozni ez a babaarcú szépfiú, aki úgy néz ki az olcsó öltönyében, mint egy bibliaárus?

Hunter a homlokát ráncolva nézett végig magán. Szerette ezt az öltönyt, ez volt a legjobbja. Az egyetlen.

– Nos, a dokumentumok szerint igen, ide helyezték – felelte a kapitány, és az asztalra tette a papírokat.

Hunter Wilson felé fordult.

– Robert Hunter, nagyon örülök, uram – mondta, és kezet nyújtott.

– Azt elhiszem – válaszolta Wilson, és nem fogott kezet. – Hihetetlen, hogy manapság már az óvodából toborozzuk a nyomozókat! Azért ennyire talán mégsem... – Hirtelen elhallgatott, és arra a papírra nézett, amelyet ő tett nemrég az asztalra. – Oké, a probléma megoldva! – vonta meg a vállát.

A kapitány pár másodpercig habozott, majd ő is vállat vont, mintha azt mondaná, hogy „végül is miért ne?”.

– Wilson nyomozó vagyok, de nyugodtan szólítson „uram”-nak – fordult a nyomozó a fiatalember felé, és átadta neki az öngyilkossági eset papírjait. – Üdvözlöm a részlegünkön, szépfiú! Remélem, élvezni fogja az első megbízatását, mert ennél csak rosszabb jön majd. – Az ajtó felé lépett, de mielőtt kinyitotta volna, még visszafordult. – Ja, és hadd kérjek valamit! Vegye le ezt az olcsó öltönyt, jó? Úgy néz ki benne, mint egy idióta.

2. fejezet

A lakás a Cypress Parkban, Los Angeles északkeleti részének munkásnegyedében, egy ház huszonnyolcadik emeletén volt.

Hunter kiszállt a szűk liftből, és egy hosszú folyosón találta magát, amelynek mindkét oldalán ajtók sorakoztak, összesen huszonnégy. A mennyezet közepéről neonlámpák világították meg a folyosót, amelynek nagyjából a felénél volt a 2813-as lakás, amit Hunter keresett. Az ajtó előtt egy egyenruhás rendőr álldogált unottan. Hunter büszkén mutatta fel az új, csillogó jelvényét, majd kinyitotta az ajtót.

Az első dolog, ami feltűnt neki, hogy a biztonsági lánc kiszakadt, és egy faldarabbal együtt himbálózott. Az ajtókeret megrepedt, a fémpántot rögzítő négy csavar kiesett.

– Muszáj volt betörnünk – mondta a nappaliban álló rangidős tiszt.

Hunter a hang irányába nézett.

– Travis vagyok – mutatkozott be a rendőr. – A társammal egyutcányira innen járőröztünk, amikor utasítást kaptunk a központi diszpécsertől, hogy kopogjunk be az áldozat ajtaján. A nő anyja mozgássérült, kerekesszékes, és három napja nem tudta elérni a lányát, ami persze még nem lenne nagyon furcsa, csakhogy az áldozat az utóbbi két évben kivétel nélkül minden hétfőn meglátogatta. Az anya elmondása szerint, ha a lánya csak egy kicsit is késett, azt azonnal jelezte, ha lerobbant a kocsija, vagy bármi más akadályozta, akkor egyből telefonált. Az asszony ma délután értesítette a kapitányságot, mert már nagyon aggódott. A lánya bipoláris, és ez időnként bonyolítja a dolgokat.

Hunter felvonta a szemöldökét.

– Nos, idejöttünk – folytatta Travis –, bekopogtunk, de senki sem nyitott ajtót. Szóltunk a gondnoknak, aki a saját kulcsával kinyitotta az ajtót, de csak annyira tudtuk kitárni, amennyire a biztonsági lánc engedte. Iszonyú büdös jött a lakásból, ezért azonnal tudtuk, hogy nagy baj van. Betörtük az ajtót, és a hálószobában megtaláltuk a nőt – mutatott a válla fölött a szoba felé, az arcán pedig sajnálat látszott.

– Korábban is volt már öngyilkossági kísérlete? – kérdezte Hunter.

– Ha volt is, mi nem tudunk róla, nem kaptunk ilyen információt.

Hunter bólintott, és gyorsan körbenézett a nappaliban. A tágas helyiséget nem túl drágán, de kiváló stílussal rendezték be. A puha, fekete-piros szőnyeg szélén egy fekete műbőr kanapé kapott helyet, vele szemben egy ragyogó, fekete-fehér tévéállvány. Egy négyszemélyes fém-üveg asztal, egy komód, amely illett a tévéállványhoz, az ablak alatt egy elegáns, fekete konzolasztal, illetve egy stílusos könyvespolc – de nem könyvek voltak rajta, hanem dísztárgyak, például vázák, üvegtálak, gyertyatartók.

Hunter a szoba túlsó végébe ment, felvett egy kék műanyag lábzsákot, gumikesztyűt, maszkot, majd kinyitotta a hálószoba ajtaját. Travis követte.

A levegő meleg és áporodott volt a helyiségben, és az oszlásnak indult hulla émelyítő szaga terjengett.

Hunter pillantása azonnal az északi falnál álló hatalmas ágyra esett. A véráztatta lepedőn egy százhatvan-százhetven centiméter magas, barna hajú nő meztelen holtteste feküdt. Hunter a Wilsontól kapott dokumentumból tudta, hogy az áldozat mindössze harminchárom éves volt, Helen Websternek hívták, és lakberendező vállalkozást vitt.

A halottkém az ablak közelében állt egy fésülködőasztalkánál, és halkan telefonált. Amikor meglátta Huntert és a rendőrt, gyorsan befejezte a hívást.

– A gyilkosságiaktól jött? – kérdezte csodálkozva.

Hunter bólintott, és bemutatkozott.

Az orvos meglepettnek tűnt, de bármennyire szerette volna, nem kérdezte meg a nyomozótól, hogy hány éves.

Hunter közelebb lépett az ágyhoz, és közben vigyázott, hogy ne lépjen a padlón lévő, már megszáradt vértócsákba. Az ágytól balra lévő ablak függönyét vérfoltok pettyezték, ahogy mindkét éjjeliszekrényt is. Hunter felmérte a foltok irányát, mintázatát, majd a tekintete visszatért a nőhöz.

A szövetekből felszabaduló gázok hatására már az egész testen elkezdődött a hólyagok kialakulása. A bőr zöldeskék lett, de a puffadás még csak korai fázisban volt. Ezekből, valamint az ágy körül keringő néhány légyből Hunter arra következtetett, hogy a nő legalább harminchat órája halott. Hanyatt feküdt, a két lába kinyújtva, összezárva, a karja kitárva, mintha egy rég nem látott rokont készülne megölelni. De a két csuklóját keresztben átvágták. Két jókora, mély vágás metszette el az alkarban futó verőeret.

– A hullamerevség már beállt, de meg is szűnt – mondta a halottkém. – A test állapotából ítélve azt mondhatom, hogy legalább harminchat, de legfeljebb hetvenkét órája állt be a halál. A boncolás után pontosabban is meg tudjuk mondani.

Hunter bólintott, de közben nem vette le a szemét a hulláról.

– Mivel vágta el a csuklóját? – kérdezte.

– Ezzel – felelte az orvos, és felemelt egy bizonyítékoszacskót, amelyben egy véres konyhakés volt. – A padlón találtuk, az ágy jobb oldalán.

Hunter lehajolt, hogy közelebbről is szemügyre vegye a nő kezét, csuklóját és karját.

– Lefényképezték már, ugye? Nem baj, ha egy kicsit megmozdítom a testet?

Az orvos vállat vont.

– Csak nyugodtan, én igazából már végeztem itt.

Hunter a mutatóujjával letörölt némi megszáradt vért a nő csuklójáról, hogy jobban lássa a vágásokat.

– Mély és precíz bemetszések – mondta az orvos. – Boncolás nélkül is meg tudom mondani, hogy az orsócsonti és a singcsonti artériát is elvágta. A vér gyorsan, intenzíven megindult, és legalább az ötvenöt százalékát elveszítette – mutatott a padlón a vértócsákra. – Ez aztán hipovolémiás sokkot idézett elő, amitől leállt a szív.

– Találtak búcsúlevelet? – kérdezte a nyomozó.

– Nem – válaszolta Travis.

Hunter kicsit furcsának vélte ezt, de nem szólt, csak tovább vizsgálta a nő kezét és ujjait.

– Nos – mondta az orvos, és ő is a holttesthez lépett –, hadd mutassak valami érdekeset! – Kivett a zsebéből egy toll méretű lámpát meg egy nagyítót, majd a hüvelyk- és a mutatóujjával felhúzta a szemhéjat. – Ezt nézze!

Hunter közelebb hajolt, ahogy Travis is.

A nő szaruhártyája zavaros volt, opálos, ami természetes is, de a szemgolyón és a szemhéjon apró piros pöttyöket lehetett látni.

– Petechia? – kérdezte Hunter a homlokát ráncolva.

Az orvos elismerően nézett rá. Nem számított rá, hogy egy nyomozó felismeri, pláne egy ilyen fiatal.

– Pete... mi? – tudakolta Travis, miközben igyekezett elnézni Hunter válla felett.

– Petechia – ismételte meg az orvos. – Apró bevérzések a véredényekben, amik a test bármely részén előfordulhatnak. Nagyon sok oka lehet, de ha a szemen, a szemhéjon vannak ilyen bevérzések, akkor az rendszerint a légutak elzáródásának a következménye. Más szóval... fulladás.

Hunter felállt, és körülnézett a szobában.

– Micsoda? – nézett a rendőr előbb az orvosra, majd Hunterre, végül megint az orvosra. – De az előbb azt mondta, hogy a vérveszteségtől állt le a szíve. Most meg azt állítja, hogy megfojtották?

– Nem annyira, hogy abba haljon bele – magyarázta a halottkém. – Tényleg a felvágott csukló miatt bekövetkezett vérveszteség okozta a szívleállást, de a kis bevérzések arra utalnak, hogy a halála előtt súlyos légúti elégtelenséget kellett elszenvednie.

Travis beharapta az alsó ajkát, megint Hunterre nézett, aki most éppen egy cipősdobozt vizsgált a szekrény mellett a padlón.

– Tehát? Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Travis a fejét ingatva. – Hogy előbb egy kicsit fojtogatta magát, amitől némileg elkábult, aztán áttért a B tervre, és felvágta a csuklóját?

– Szó sincs erről – felelte Hunter, miközben átnézett pár fiókot. – Valaki addig fojtogatta, amíg elájult, aztán felvágta a csuklóját, és az egészet úgy rendezte el, mintha öngyilkosság lett volna. Közben meg gyilkosság történt – mutatott az ágyon fekvő holttestre.

– Gyilkosság? – hüledezett Travis. – De csakis az ajtón át lehet kijutni a lakásból – mutatott a bejárat irányába. – Az pedig belülről volt bezárva, emlékszik? A biztonsági lánc a helyén volt, úgy kellett betörnünk az ajtót. Az ablakokat nem lehet kinyitni, ilyen magasságban ez biztonsági előírás, a huszonnyolcadik emeleten vagyunk, túlságosan nagy a szél. Szóval, ha tényleg megölte valaki a nőt, akkor hogyan jutott ki a lakásból az illető?

– Jogos, ezt még meg kell fejtenem – válaszolta Hunter.

– Na ja, meg kell – húzta el a száját a rendőr.

Hunter pontosan tudta, mire gondol Travis: miért egy kezdőt küldtek ide?

De a rendőr még nem fejezte be.

– És csakis arra a pete-dologra alapozza a gyilkossági elméletét? Kis vérpöttyök a szemen és a szemhéjon, mert nem jutott elég oxigénhez? Talán valami szexuális rituálé, erotikus fojtogatás történt, nem hallott még ilyenről? Vannak, akik nagyon izgatónak találják, ezzel is fokozzák az örömöt. Nézze, tudom, hogy nagyon szeretne jó benyomást tenni a kapitányára, de én nem hiszem, hogy itt tényleg gyilkosság történt... uram – nyomta meg az utolsó szót Travis.

Hunter tudta, hogy senkinek sem kell magyarázatot adnia, ő vezeti a nyomozást, így minden joga megvan hozzá, hogy olyan döntéseket hozzon, amiket jónak lát. Mivel azonban ez volt az első nyomozása, úgy határozott, hogy a biztonság kedvéért részletesebben megindokolja a feltevését.

– Ugye azt mondta, nem volt búcsúlevél? – kérdezte Travistől.

– Valóban nem.

– Nos, ez az első számú probléma: az öngyilkosok kilencvenkilenc százaléka hagy búcsúlevelet. Minden öngyilkos óriási bűntudatot érez, ezért szeretnének magyarázatot adni a súlyos tettükre. A búcsúlevél az utolsó kommunikációjuk a világgal, és higgye el, mindegyikük szeretne még közölni valamit, még ha az csupán annyi is, hogy „szeretlek, anya, és sajnálom”. Említette, hogy az áldozat minden hétfőn meglátogatta a kerekesszékes édesanyját, és ez két éve így ment. Biztos vagyok benne, hogy legalább az anyjának megpróbálta volna megindokolni, miért dobta el az életét.

Travis némán mérlegelte Hunter szavait.

– A második problémát a nő kéz- és lábkörmei jelentik – folytatta Hunter, mire a rendőr és a halottkém is az áldozatra nézett.

– Mi van velük? – kérdezte Travis pár másodperc múlva.

– Nemrég manikűrözték, és meglehetősen profi módon – felelte Hunter, és még mindig a szobában kutakodott. – Maximum három-négy napja csináltathatta, márpedig nem hinném, hogy ezzel foglalkozott volna, amikor annyira depressziós, hogy az öngyilkosságot mérlegeli. És új cipőt sem vett volna – mutatott a cipősdobozra.

A két férfi odafordította a tekintetét.

– Benne van a blokk, három nappal ezelőtt vásárolta.

Egy darabig néma csend volt a szobában.

– Nos – fordult Travis felé Hunter –, szeretném, ha ön és a társa mindenkihez bekopognának az emeleten, és mindenkit megkérdeznének. Derítsék ki, hogy a szomszédok jóban voltak-e az áldozattal, hogy nem látott vagy hallott-e valaki valamit... tudja, ilyeneket. És kérem, hogy küldje fel az épület gondnokát!

Travis az állát vakargatva bólintott, és kiment a lakásból.

– De még akkor is meg kell magyaráznia, hogyan sikerült kijutnia a tettesnek úgy, hogy a biztonsági lánc a helyén volt – mondta a halottkém őszinte kíváncsisággal az arcán.

– Igen, tudom – válaszolta Hunter, majd elővette a mobilját, és betelefonált, hogy küldjék ki a helyszínelőket. Lehet, hogy találnak valamit.

Hunter tudta, hogy a bőr elszíneződése, a hólyagok, a test kezdődő oszlása lehetetlenné teszik, hogy a halottkém laboratóriumi mintavétel és megfelelő vizsgálat nélkül megállapítsa, történt-e szexuális támadás. Erre az eredményre egy darabig biztosan várni kell.

Visszament a nappaliba, újra szemügyre vette a bejárati ajtót és a biztonsági láncot. A lánc és a falra erősített foglalat egyaránt erős fémből készült, és a lánc négyszögletű bütykös vége még mindig benne volt a csúszkában. Az ajtózárat nem bántották, ahogy a zsanérok is sértetlenek voltak, bár az idő múlásával kissé elszíneződtek már. Kétségtelen, hogy belülről zárta be valaki az ajtót.

Ideje alaposabban körülnézni.