Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-571-3

ISBN e-book: 978-3-99146-572-0

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítóképek és fotók: Bitta Jagja

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

ELŐZMÉNYEK

2007 nyarán, Kapolcson betévedtünk egy jurta teaházba. Béke volt benn, illatos füstölők, szép kis csészékben zamatos teával kínálták a betérő látogatókat. Este nagy erejű szertartáson vettünk részt. Másnap délelőtt is visszamentünk, beszélgettünk, jó volt ott. Mondták, Mongóliában még sokan laknak jurtában. De jó lenne elmenni oda!

2008 tavasz. Tam … tam … tam … tam … tam … Középen megszólal a dob. Révülő lelkem átlépi a bodzás kút káváját, a csúszós, mohás téglákon óvatosan ereszkedem a mélybe. Bár tudom, testem a tisztáson biztonságban fekszik, mégsem szeretnék váratlanul lecsúszni a kút sáros, hideg vizébe.

Mindig van bennem egy kis félsz, hogy egyszer eltűnik a jól ismert járat, s hiába tapogatom körbe a falat, nem jutok át az alsó világba. Végre itt az alagút! Megtalálom a hűvös nyílást, közvetlenül a vízfelszín fölött. Sötét, de száraz, biztonságos. Előbb lehajolva, majd ahogy tágul, felegyenesedve, egyre gyorsabb léptekkel haladok rajta, már nyílik a barlang, és igen! Itt van a csengő-bongó erdő! Népmesékből ismertem már, de hogy valóban létezik, azóta tudom, amióta magam is láttam az ezüst törzsű fákat, a drágakőgyümölcsöket, hallottam, hogyan koccannak egymáshoz a smaragd levelek. Gondolatban köszöntöm azt a táltost, aki talán sok ezer évvel ezelőtt itt járt, s élményét népmesében örökítette meg.

Továbbhaladva kijutok a barlang másik nyílásán a selyemfű rétre. Itt már nincs sötét, ragyog a világ, a fűszálak lágyan hajlanak a lábam alatt, majd újra felegyenesednek, nyom nem marad mögöttem, s árnyékot sem vetek.

Hívok segítő állatot, de most sem jön semmi. Soha nem jön semmi. Mozognak élőlények a réten és az erdőben, de hozzám egyik sem tartozik. Átszalad rajtam egy kis keserűség. Révülő társaim mindegyike talált már segítő állatot, csak én nem. Nem tudom, miért van így, de elfogadom. Kérdésemet belekiáltom a szélbe:

– Eljutok-e, eljutunk-e a fiaimmal Mongóliába?

Ez az a kérdés, ami foglalkoztat. Nem tudom, mikor érlelődött meg bennem a vágy. Talán még gyerekkoromban, mikor Molnár Gábor mongóliai útikönyvét olvastam, talán egyetemista koromban, mikor a már vak, öreg író kísérője, felolvasója lettem. Mutatta a pókháló vékonyságúra kopott halványkék selyemkendőt, amit egy lámától kapott, a mongol démonok vicsorgó képét, a fényképeket a végeláthatatlan dűnékről. Most, hogy a kapolcsi jurtában jártam, ismét előjöttek a régi álmok. Soma fiam épp így érzi, hogy mennünk kell, de a mikor és a hogyan még rejtély. Mostani révülésem célja, hogy megtudjuk, készülődjünk-e, megkapjuk-e az engedélyt a túloldalról az útra?

Hangos szavamra szinte azonnal jön is a válasz, meglepő módon egy kérdéssel:

–Lóbőr tarisznyád van?

Hoppá, lóbőr tarisznya? Hát, az nincs. Pedig érzem, hogy ez feltétel, nélküle nem indulhatunk útnak. Kicsit szégyenkezve bevallom: Nem, nincs lóbőr tarisznyám.

–Akkor tessék, itt van. – Megjelenik egy kéz a levegőben, gyönyörű, csillogó vörös szőrű tarisznyát tart, lehajtóján hosszú, fekete lófarok-díszítéssel. Elveszem, vállamra akasztom. Már van lóbőr tarisznyám, indulhatok. Megjelenik előttem egy térkép, és a kéz felemel belőle egy félhold alakú formát: „Ezt a részt nektek adom!”

A kéz eltűnik, de a tarisznya nálam marad. A távolban jurták fehérlenek. Már tudom, megyek Mongóliába.

2008 júliusában megépítjük a saját jurtánkat.

Augusztusban részt veszünk az I. Magyarországi Kurultajon.

Elkezdek faragással foglalkozni, fafaragó körbe járok.

Decemberben összebarátkozom egy debreceni bőrművessel.

Saját jurtával hagyományőrző bemutatókat tartunk művelődési házakban, falunapokon, találkozókon.

Fafaragó kiállításokon veszek részt, megtanulok bőrt metszeni, domborítani, medált, tarsolyt készíteni.

Betévedünk Magyar Gábor tanyájára, akinél mongolokkal találkozunk. Összebarátkozunk velük, címet, telefonszámot cserélünk. Minden egy irányba mutat.

Oroszul, mongolul tanulok.

Sikerül vörös színű lóbőrt találnom. 2010 tavaszán elkészül a tarisznyám, éppen olyan, amilyet révülésem alatt kaptam.

Részt veszünk a Mongol-Magyar Baráti Társaság újévköszöntő ünnepén. Segítenek tanácsokkal, tankönyvvel, jegyzettel. Szervezett utakat ajánlanak, de ahhoz nincs elég pénzünk. Nem tudjuk, mit tegyünk.

Soma moszkvai hagymakupolás templommal álmodik. Ezek szerint vonattal megyünk. A repülőre egyrészt kevés a pénzünk, másrészt érezni szeretnénk a távolságot Magyarország és Mongólia között, látni azt a tájat, amelyet őseink lovának lába taposott annakidején.

Jó barátunk, Toya, Budapesten lakó mongol lány segít szervezni az utat. Kell:

- meghívólevél

- orosz vízum

- mongol vízum

- vonatjegy Pesttől Moszkváig, Moszkvától Ulánbátorig, majd visszafelé Ulánbátortól Moszkváig és onnan vissza Pestig.

Csak ketten megyünk Somával, a lányom nem vágyik, a kisebbik fiamhoz pedig az apja ragaszkodik.

Problémák: A mongol meghívólevél nem lehet egy hónapnál régebbi, így csak ennyi időnk van a többi szervezésre. Orosz vízumot csak akkor kapunk, ha a mongol már megvan, és bemutatjuk az oda-vissza vonatjegyeket, vonatjegyet viszont nem érdemes venni addig, amíg meg nem tudjuk, mikorra kapunk vízumot, hiszen attól függ az indulás időpontja. Ráadásul a transzszibériai vasút csak hetenként háromszor megy, ahhoz kell igazítani a Budapest–Moszkva közötti utat is. Ki kell számolni, mennyi idő jut Moszkvában az átszállásra, figyelembe véve az időeltolódást. Kiderül: a transzszibériai vasútra jegyet csak egy utazási iroda árul Pesten, azért érte kell menni, de ezt a jegyet sem adják a kezünkbe, Moszkvában kell átvenni, az ottani jegyirodán. Visszafelé pedig egyáltalán nem lehet jegyet rendelni, ahhoz csak Ulánbátorban tudunk majd hozzájutni. Végül sikerül teljesen belezavarodnunk, már csak imádkozni tudok, hogy ne vesszen kárba valami bonyodalom miatt a sok pénz és idő, amit már belefektettünk. Ja persze, közben pénzt is váltunk. Természetesen mongol tugrukhoz nem lehet Magyarországon hozzájutni, így rubelt és dollárt veszünk.

Mikor már úgy néz ki, hogy minden készen, és elmegyünk az orosz nagykövetségre a vízumért – eddig szóba sem álltak velünk – közlik, szó sem lehet az engedélyről, nincs biztosításunk! Gondoltam én erre, kötöttem is nemzetközit, de az Oroszországra nem jó ám! Hétfőn már indulnánk, megvettük a jegyet, helyjegyeket, ez az előtte való csütörtök déli fél tizenkettő, a nagykövetség egy óráig fogad, pénteken egyáltalán nem. Rohanunk a biztosítóhoz, előttünk hosszú sor, számot húzunk, várunk, mindenki ideges, szó sem lehet róla, hogy előreengedjenek. Háromnegyed egykor visszarohanunk a nagykövetségre, könyörgünk magyarul, oroszul, azt mondják, jó, jöhetünk kettőig, egy perccel sem később.

Biztosító, újra. Végre sorra kerülünk, egy barátságos hölgy közli, Oroszország és Mongólia extrém útnak minősül, hat hétre a biztosítás százezres nagyságrendű összeg. Elkeseredünk, annyi pénzt tudtunk összeszedni, amennyi épp az oda-visszaútra elég, meg minimális tartalékot. Ha a biztosításra ennyit kell fizetnünk, egyszerűen nem tudunk elmenni, hiábavaló volt az egész készülődés, a rengeteg terv, utánajárás. A hölgy kedves, megértő, mikor látja kétségbeesésünket, halkan megsúgja, a barátnője egy másik biztosítónál dolgozik, ott fuvarozó cégekkel kötnek szerződést, menjünk hozzá, ő odaszól telefonon, akkor azonnal fogadnak bennünket. Újabb rohanás, megtaláljuk a másik irodát, megkötjük a szerződést, nem hat hétre, hanem három évre szól, és csak harmincezer forint kettőnknek. Újra a nagykövetség, lihegve, egymás szavába vágva beszélünk, kézzel-lábbal, oroszul-magyarul, szpaszíba-szpaszíba-szpaszíba – és megvan az orosz átutazó vízum tíz napra.

Vörös lóbőr tarisznyám

Péntek, szombat, vasárnap a pakolásé. Azt tanácsolták, maximum 15 kilós csomagokat vigyünk, azzal könnyű mozogni. 15 kilóba hogyan rakjunk be hat hétre való holmit? Sátor, hálózsákok, takarók, ruha hidegre és hőségre, cipők, esőkabát … Ezek még könnyűek (?), de ott van a sok apróság – könyv, térkép, szótárak, füzet, íróeszköz, tájoló, telefonok, fényképezőgép, elemlámpák, töltők, rengeteg ajándék, hét napi vonatútra szánt ennivaló, főzőedény, ivócsanak, kések, evőeszközök, pálinka, gyógyszerek, tisztálkodási cikkek stb.stb.stb. –, még felsorolni is sok, nemhogy belegyömöszölni két hátizsákba. Összeszedjük, amit kell, aztán selejtezünk, végül marad két 25–30 kilós hátizsák, a lóbőr tarisznyám és egy szatyor néhány napi ennivalóval, ami talán kitart Moszkváig.

Gondot jelent, mi legyen az a tartós élelmiszer, amit a transzszibériai vasúton ehetnénk. A levesporok drágák, és azokba kell valami sűrítőanyag is, több napon keresztül nem lehet rajtuk megélni. Végül egy sós és egy édes müzli keverék mellett döntünk, az egyiket ételízesítővel, a másikat csak forró vízzel, esetleg kakaóporral, cukorral áztatnánk. Valójában ugyanaz a kettő, csak az édesben van kókuszreszelék, mazsola, aszalt gyümölcs is. Két-két kilót pakolok belőle, emellett van egy kis keserű csoki, kávépor, magvak. Szóval nem sok hat hétre, de reméljük, Mongóliában valaki vendégül lát minket.

INDULÁS

2010. 07. 05, hétfő

Este nyolckor, indulás előtt egy bő órával már kinn vagyunk a debreceni állomáson. Azt reméljük, a Tisza expressz a kiírt idő előtt megérkezik Pestről, de hiába várjuk. Az információnál még azt sem tudják megmondani, hányadik vágányra érkezik, pedig az nekünk nem mindegy, hiszen a súlyos, esetlen csomagokkal nem tudunk az aluljáró lépcsőjén gyorsan mozogni. Az én hátizsákom alá a férjem szerelt kerekeket, de billeg jobbra-balra, a hátamon pedig nem bírom. Lepakolunk a váróban, figyeljük a táblát, semmi. Bárkit kérdezünk, csak a vállát vonogatja. Az utolsó negyedórában a párom összeroppan, elviselhetetlen számára a tudat, hogy a felesége és nagyobbik fia beláthatatlan messzeségbe utazik, s neki esélye sincs, hogy segítsen rajtunk, ha valami baj történik. Egy váratlan pillanatban kirohan, mintha az autóhoz menne vissza valamiért, de mikor a másik fiút utána küldöm, beüzen, őt ez nem érdekli, menjünk el, ahogy tudunk. Szörnyű idegállapotban lehet szegény, de most nem tudok vele törődni. Levonszoljuk a táskákat az aluljáróba, ott várjuk, mikor mondják be a vonatot.

Végre kiderül, a 11. vágányra érkezik, rohanni kell, csak két percig áll az állomáson. A szerelvény végéhez szaladok a gyerekekkel, ott vannak a hálókocsik. Somával felpattanunk, Kristóf felnyújtja a két hatalmas hátizsákot, már indulunk is. A kalauz türelmetlenkedik mellettünk: adjuk a jegyeket, de azonnal! Nagyon csúnyán kiabál, hála istennek oroszul, nem értjük. Nem tudtuk, hogy a jegyeket rögtön felszállásnál oda kell adni, a táska legmélyén vannak, biztos helyen. Most elő kell kotorni, de közben a hátizsákokat is beljebb cibálni, hogy az ajtót becsukhassuk. A kalauz menne tovább, hely nincs, a kerekes táska elszalad, a másik felborul. Mire előkerül a jegy és a fülkéinket is megtaláljuk, Nyíregyházán vagyunk. A családnak nem tudtunk integetni, csak gondolatban köszönök el tőlük újra.

Elhelyezkedünk a háromágyas fülkékben. Én két szép fekete szemű csecsen kisfiúval, Soma egy szerb férfival utazik. Az egyik gyerek alszik alul, a kalauz ébreszti, felzavarja a felső ágyra. Megkapjuk az ágyneműt, kirakjuk a legszükségesebb holmikat, bámészkodunk az ablakban, nézzük, hol járhatunk. Nem ismerjük fel a tájat, nagyon gyorsan megyünk, mire beazonosítanánk egy-egy állomást, a helység utolsó házai is eltűnnek.

A magyar–ukrán határon sokáig várakozunk, a szerelvényt másik sínre pakolják. A kocsikat utasokkal együtt úgy megemelik, hogy a munkások feje fölé kerül. Sokáig tart, elunjuk, éjfél után lefekszünk. A sok izgalomtól szinte azonnal álomba zuhanok. Váratlanul kiabálás a folyosón, lábdobogás, az ajtó kivágódik, gyullad a villany, passzport, passzport! Adjam az útlevelet, de azonnal! Előkotrom a nyakamban lógó kis tasakból, kikapják a kezemből, elrohannak vele. Nézünk egymásra Somával: a jegyet sem kaptuk vissza, most elvették az útlevelünket is, azt sem tudjuk, kik és miért. Mi lesz most velünk? Az egyik fülkében a határőr magyarul kiabál: „Fogtam hat hontalant!” A másik: „Én meg hármat!” A vagonban huszonhét hontalan, semmilyen állampolgárságú, többségükben gyerek. Csecsenföldről menekültek, ottani állampolgárságuk már nincs, és semmilyen más állam nem fogadta be őket. Hálókocsikban utaznak egyik országból a másikba, sehová nem tartoznak, semmilyen iratuk nincs, csak egy papírjuk arról, hogy hontalanok. A határőrök bevilágítanak a tetőtérbe, a kocsi alá, a gyerekeket felrázzák, ellenőrzik, ugyanaz-e, akinek a képe az igazolványban van. Nagyhangúak, betöltik a folyosót, az utasok arcán félelem. Mi is rémültek vagyunk, ijesztő a fény, az erős hang, az egyenruhák, fegyverek, nem látunk otthon ilyesmit.

Elmennek, próbálok újra elaludni. Kár kísérletezni, hajnali háromkor megint jön egy kalauz, felráz, visszaadja az útlevelem.

Úton

2010. 07. 06, kedd

Az éjszaka hátralévő részében már nem tudok aludni, szokatlan az ágy, rövid, keskeny, rázkódik, a fejem alatt a tarisznyám, tarsolyom. Szorongatom őket, sem a csecsen, sem a szerb útitársakban nem bízom. Most, fél hatkor (ez még magyar idő) állok az ablaknál, csodálom a valószínűtlenül szépséges tájat. A rét fölött hajnali ködpárák úsznak, a síntől néhány lépésnyire patak csobog, a hegyek hol egyik, hol másik oldalon emelkednek. Sík vidékhez szokott szemem issza a látványt.

Hatalmas viadukt, rozsdás vas, csattog, érezhetően beleng, amíg végighaladunk rajta, alattunk kurjongatva terelik át a sovány, csíkos hátú teheneket.

Ösvények. Betonutat a nap végéig nem látunk.

Borzalmas, leromlott, élettelen üzemek, gyárak, mellette négyemeletes, lakatlan beton lakótelep. Tőlük 5–6 km-re szép kis falu, megmunkált parcellák, karóra futtatott bab, napraforgóval elválasztott telkecskék, benne krumpli, kukorica, cukorrépa, tök. Monokultúra sehol. Az élet megtalálja a neki megfelelő körülményeket, csak idő kérdése. Húsz-harminc kilométernyire ismét város nyomai, leromlott négyemeletes épületeket látok, az ablakok betörve, a lépcsőházak ajtó nélkül sötétlenek. Láthatóan lakatlanok. Tövükben kis faházacskák, az elgazosodott parkokban tyúkok kapirgálnak, bácsika zsákba füvet szed, odébb egy mama az udvaron dézsában mos.

Soma közben felébred, együtt nézzük a tájat. Ő jól elbeszélget angolul az útitársával. Éhesek vagyunk, van még egy kis hazai kenyér, sajt. Tábla csokit bontok, megkínálom a rémült szemű csecsen gyerekeket. Félénken vesznek el egy-egy pici kockát. Megjelenik az árus, de csak chipset, üdítőket árul, drágán –nem kérünk. A vonat minden harmadik, negyedik megállóban kissé hosszabb ideig tartózkodik, itt le lehet szállni, vásárolni, de semmi kedvünkre valót nem kapunk. Egy néni házi húsos derelyét kínál, de azt sem veszünk. Ajaj, baj lesz az evéssel!

Határátlépés természetesen újra éjjel, 2-kor. A hontalan csecsenek leszálltak Kijevben, a vámosok talán ezért nyugodtabbak.

Moszkvai „átkelés”

2010. 07. 07, szerda

Éjjel kettőkor ébreszt a vámos, kitöltenivaló adatlapot hoz. Soma tud angolul, a szerb útitársunk is segít a kitöltésben, valahogy elboldogulunk vele. Lefeküdni, elaludni már nem akarunk, várunk. A határőrök másfél óra múlva jönnek, elviszik az adatlapot és az útlevelet. Félóra múlva visszaadják. Közben szépen virrad, a két óra eltolódás miatt hajnali négykor már süt a nap. Pakolunk, térképeket keresgélünk, gyors reggeli – és már meg is érkezünk Moszkvába. A kalauz –zömök, csupa izom, középkorú férfi, akit egész úton csak ordítani hallottunk, most ránk mosolyog, és kezét nyújtva lesegít a lépcsőn.

A moszkvai „átkeléstől” talán jobban félek, mint az egész mongol úttól. A férjem nyomtatott ki térképet Moszkváról, az útvonalat is bejelölte, de nehéz rajta eligazodni; a terekről rengeteg út vezet ki, félek, hogy elkavarodunk. A két vasútállomás több mint tíz kilométerre van egymástól, és nekünk még meg kell keresni az utazási irodát is, ahol vagy megkapjuk a jegyet a transzszibériai vasútra, vagy nem. A kezünkben csak egy kis fecni van, azzal igazolhatjuk, hogy Magyarországon befizettük. Taxira nincs pénzünk, a csomagok nehezek, a metrót nem ismerjük.

Szerb útitársunk, aki közben Somával összebarátkozott, felajánlja, hogy elkísér bennünket. Mint kiderült, megszállott szociális munkás, úgy él, hogy egyik segélytáborból a másikba utazik, fizetése gyakorlatilag nincs, a táborokban kap szállást, ennivalót, és fizetik a jegyét a következő táborig. Szereti ezt az életet, csak azt bánja, hogy családja nincs. Most mi vagyunk segítségre szorulók. Rábeszél, hogy a Vörös térig menjünk metróval, keressük meg az utazási irodát, vegyük fel a vonatjegyeket, aztán szintén metrózzunk a másik vasútállomásig. Még mindig nem bízunk benne, de amikor leszállunk a vonatról, rövid tétovázás után a lábunkhoz rakja a csomagjait és elmegy körbenézni, honnan indul a metró és hol a csomagmegőrző, mert ő este erről az állomásról megy majd tovább.

Utána megveszi a metrójegyeket, elvisz bennünket a Vörös térre, s mivel én a hátizsákot húzni sem bírom, kezembe nyomja a kis táskáját, s hátán viszi a csomagomat. Közben mesél, magyaráz, mutogat.

A Vörös tér valóban gyönyörű, egy kis időre még az aggodalmainkról is megfeledkezünk. Csodálatos már a környéke is. Elhaladunk egy vízi szoborpark mellett; állatok, mesefigurák életnagyságban, medencesor közepén a vízből emelkednek ki. Álmélkodunk, rengeteg az ember, ragyog a nap. Nekem könnyű a dolgom, csomagomat Ilja viszi, Somának nehezebb, ő rendületlenül cipeli a hatalmas hátizsákot. Itt nem fényképezünk, csak a szemeink isszák a látványt. A Vörös téren viszont már lepakolunk, körbejárjuk a hagymakupolás templomot, amiről Soma álmodott, fotózzuk oldalról, alulról. Nagyon szép, a pici részletei is kidolgozottak, a színei élénkek, tiszták, sokkal különlegesebb, mint a képeken. Napjainkban ilyen épületet már sehol nem emelnek. A mauzóleum előtt már nem állnak sorba a turistacsoportok, viszont a múzeum előtti őrök hagyományos ruhában, karddal díszelegnek. Alaposan megnézzük őket. Nem zavartatják magukat, biztosan megszokták már a bámészkodókat, aki akarja, néhány rubelért le is fényképeztetheti magát velük. A tér tiszta, sok a katona, rossz-kopott ruhás vagy ittas emberek nincsenek, a levegő is friss. A GUM áruházba a sok táskával nem megyünk be, én is türelmetlenkedem már, félek, hogy a vonatjegy átvétele nem lesz egyszerű. A Vörös teret elhagyva belekeveredünk a moszkvai körforgalom labirintusába. Három nagy kör ível egymással párhuzamosan, átjutni rajtuk csak alul-felüljárókon lehet, nagyon sokat gyalogolunk. Szegény Soma görnyed a hátizsák alatt, Ilja is izzad, de nekem sem annyira könnyű: a szatyrok, táskák mind rám maradnak. Kérdezősködünk, de a választ bizonytalanul értjük. Ha a szerb útitársunk nem lenne, az én orosz nyelvtudásommal nem igazán boldogulnánk.

Az utazási irodát nagyon nehezen találjuk meg a központtól távolabbi házak között. Egy félreeső, szűk, meredek kis utcába irányítanak bennünket, ahol nincs az a házszám, amit keresünk. Már nagyon ideges vagyok. Végül bejutunk egy hosszú udvarba, annak a leghátuljában egy kis kopott faajtó, nem nagyobb, mint egy szekrény, mellette féltenyérnyi táblácska. Ajaj, itt nem lesz semmi! Végigfut a fejemen, hogy itt ragadunk Moszkvában, meg kell keresnünk a nagykövetséget, átváltani a vonatjegyet, mehetünk haza, oda a rengeteg pénz, szervezés, idő! Bekopogunk, bemegyünk, benn szűk kis iroda, mondják a nevünket, igen, mi vagyunk. „Tessék, itt a jegy.” Még alá sem kell írni, hogy átvettük, már kinn is vagyunk, kezdhetek izgulni, vajon nem a vonaton derül-e ki, hogy érvénytelen.

Újra metrózunk, aztán gyalogolunk. Barátunk mutogat, abban reménykedik, hogy ha a megőrzőben leraktuk a csomagokat, még visszamegyünk vele a városközpontba nézelődni. Már sem erőnk, sem kedvünk nincs hozzá, nagyon ideges vagyok, félek attól, hogy valami bonyodalom támad, szeretnék már a vonaton lenni, Soma is fáradt a cipeléstől. Az állomáson megőrzőbe tesszük a táskáinkat, aztán elköszönünk útitársunktól: tudjuk, hogy személyében igazi angyalt küldött nekünk a Jóisten.

Nagyon kimerültünk, reggel nyolc óta, több mint öt órája megyünk, cipekedünk. Azt reméljük, hogy a délután hátralévő részében pihenhetünk, de nincs hol. Kóválygunk az állomáson és környékén kettőtől este kilencig, pad sehol nincs – egész Moszkvában nem találunk –, szék csak a váróban, de az zsúfolt és büdös. A földre sem akarunk leülni, mint mások, mert mindenütt beazonosíthatatlan foltok vannak a kövön. Ez nem olyan szép, tiszta környék, mint a központban. Váltuk rubelt, iszunk kvaszt, veszünk kenyeret, vizet is, nagyon meleg van. Ennénk, de nincs hol, és az egész városrészt átlengi egy számunkra nagyon kellemetlen szag – köpés, hányás, alkohol, kipufogógáz. Iszonyú a forgalom, az autók 5–6 sávban állnak, a gyalogosok jönnek-mennek közöttük, a lámpával senki nem törődik. Rengeteg a katona, számtalan különböző egyenruhában, az állomás melletti bazárba mégsem merünk bemenni, mert rossz ruhájú, rossz külsejű emberek lökdösődnek ott. Nagyon fáradtak vagyunk. Még csak este hat óra, de reggel óta megyünk. Tántorgok, össze kell szednem magam, hogy ne menjek neki a többi járókelőnek. Leülünk egy szobor talapzatára, de a rendőr felállít. Szeretnénk találni valami kis zöldet, de fa szinte sehol nincs, ha mégis, zárt kapu mögött, körbekerített udvaron, ahol fegyveres őr álldogál. Végül találunk egy utcát, ahol nő néhány poros fa, alatta kevés fű, de pad itt sincs. Visszamegyünk az állomásra. Később, este nyolc körül kiváltjuk a csomagjainkat és mégis beülünk a váróba, egy csapat mongol mellé, figyeljük őket, mert nem tudjuk, honnan indul a vonatunk. Még mindig nem eszünk, nagyon rossz a levegő, mellettünk egy részeg öregember veszekedik a feleségével.

Megindultak a mongolok! Rohanunk utánuk, birkózunk a csomagjainkkal, a vonat néhány perc múlva indul. Már rutinosak vagyunk, előkészítem a jegyeket, a kalauz elveszi, hurrá, minden rendben, irány Mongólia! Felhuzakodjuk a csomagjainkat a vagon peronjára, szinte az utolsó pillanatban, visszanézve látjuk, hogy a vonat mellett még sokan lenn vannak, az utolsók már szaladva pattannak fel. A vezető nem törődik velük, egyre gyorsít, mi aggodalmaskodunk, még nem tudjuk, hogy a mongol vasúton ez mindennaposnak számít. Az utolsók átlendülnek a vonat és a peron közötti szakadékon. Lelki szemeimmel már látom, hogyan csúszik meg a lábuk, zuhannak be a kerekek alá, de végül senkinek nem esik baja, s mire az állomást elhagyjuk, mindenki biztos helyre jut.

Megtaláljuk a fülkénket, elhelyezkedünk. Ágyneműt, törülközőt kapunk, a takaró gyönyörű, fényes-ragyogó, mongol mintás bársony. Kicsit csalódunk, mert a transzszibériai vasútról látott képek alapján tágas helyiségekre, kényelmes mosdókra számítottunk, de néhány perc alatt rájövünk, hogy azok a turistavonatról készültek, a miénk „fapados”. Valahogy kipakoljuk a legszükségesebb holmikat, a táskákat begyömöszöljük az ülések alá, mellé. Kicsit szélesebb a helyiség, mint a másik vonaton, viszont nincs benn mosdó, és négyszemélyes. Nem számít, a lényeg, hogy Mongólia felé tartson!

Átkelés az Urál hegységen

07. 08, csütörtök

Korán reggel, fél hatkor kelek. Az időeltolódás miatt már magasan jár a nap, ragyog a tajga. Soma velem egy fülkében, még alszik. Megmosakodom. A vagon két végén egy-egy picike mosdó, a WC és csap között éppen elférek. Az ablakon át gyönyörködöm egy kicsit a tájban, aztán visszafekszem. Már sokkal nyugodtabb vagyok, mint az előző napokban, s végre kialudhatom magam, nem zavar senki. Indulásunk óta még nem volt nyugodt éjszakánk. Két mongol fiatalemberrel utazunk együtt, még ők sincsenek ébren, hát visszaalszom én is. Kilenckor ébredek újra. Az este kimosott piszkos, büdös ruháim, amik az eddigi úton, Moszkvában rajtam voltak, most frissek, szárazak.

Egész nap a tajgában megyünk, sűrű fenyvesek sötétjéből előragyogó fehér törzsű nyírfák, méteres lila, sárga, fehér virágok között. Itt-ott faházas kicsi falvak bújnak, sehol műút, a látóhatárig erdő, rét, a megművelt föld csak néhány kertecske. Perm előtt átmegyünk a Káma folyón, szélessége a Dunának jó kétszerese, hozzá még az árterület. A vonat csattogva halad a kilométernyi hídon. Egész délelőtt az ablakban állunk, gyönyörködünk. Forró vizet bármikor engedhetünk a vagon végén működő szamovárból, úgyhogy délben kipróbáljuk a müzli keveréket. Jóllakni ugyan nem lehet vele, de legalább elmondhatjuk, hogy ettünk. Isszuk a kvaszt, beszélgetünk, jól érezzük magunkat. Délután szundítunk egy kicsit, este sokáig fenn akarunk maradni, hogy lássuk az Uralt.

Este hat körül kezdünk érezhetően felfelé menni. Izgatottan tapadunk az ablakra. Hatalmas fennsíkok, széles lankák… Várjuk, hol a hegy? Nézzük a lemenő napot, majd ismét nézzük, a harmadik naplementénél jövünk rá, hogy mivel folyamatosan emelkedünk, a nap újra meg újra felbukkan nyugaton, este kilenc után is látjuk. Végül teljesen besötétedik, de hegy még sehol sincs, a látóhatáron sem, végül úgy kelünk át az Urálon, hogy észre sem vesszük.

Naplemente a vonaton

Mongol barátaink a vonaton

07. 09, péntek

Korán ébredek, de az Ural hegység már sehol nincs, hegyeket a látóhatáron sem látok.

A nap nagyon unalmasnak indul. Már otthon szépen elterveztük, hogy hajnalban köszöntjük a felkelő napot, áldozni fogunk az isteneknek, annak örömére, hogy átlépjük Európa és Ázsia határát. Most viszont, mire felébredünk, az időeltolódás miatt már szinte délelőtt van, ám az égbolt sötét, szürke felhős, esik az eső. Egyszer, egy villanásnyi ideig kisüt a nap, de mire szedünk a kanálba egy kis müzlit, már megint elbújik. Állomás is jön, büdös, füstös, így elhalasztjuk az ételáldozatot, a tiszta, érintetlen természetbe szeretnénk szórni a magvakat. Áll a müzli a kanálban, aztán jön az ebédidő, bekeverjük a többi közé: csak két kanalat hoztunk, azzal eszünk. Délután négykor végre ismét kisüt a nap, sietünk, kapkodunk, egy-egy kanál müzlit áhítattal kiszórunk az ablakon, áldozunk Ázsiának és az isteneknek, de a szél visszafújja, szemünk, szánk tele lesz vele. Mongol útitársaink jóindulatú mosollyal figyelik kísérleteinket.

Izgatottan várjuk a megállókat, hátha azok hoznak egy kis változatosságot a tájban való gyönyörködés mellé. Ez jelenti most a szórakozást. A vonat két-három óránként megáll, néha csak pár percre, máskor egy negyedórára is. Ilyenkor leszállunk, kinyújtjuk egy kicsit a lábainkat és próbálunk vizet, esetleg egy kis ennivalót is venni. Nem csak az a probléma, hogy takarékoskodunk, hanem az is, hogy az állomásokon zömében chipseket, kólákat árulnak, az meg nem kell, mint ahogy a forró vízzel felengedős kínai készétel sem. Így egy kis orosz kenyérrel bővítjük az étlapot. Már ennek is tudunk örülni!

A szórakozás ettől függetlenül megvan. A vonat még fékezni sem kezd, a mongolok már a folyosón tülekszenek hatalmas köteg lakktáskával – iszonyú narancs, lila, virító kék, sárga táskák –, felöltöztetett próbababákkal, ruhacsomagokkal, ládákkal felpakolva, a fürgébbek ugrálnak le a mozgó vonatról, a fennmaradtak az ablakon keresztül adják le nekik az árut. Mire a vonat megáll, egy fél Mihály-napi vásár tolong a peronon. A helyiek szaladva jönnek, negyedóra alatt összekapkodják a cuccokat, megvesznek mindent, tolonganak a kínai festett műporcelán étkészletért, a metszett műkristály poharakért, este már a próbababa is pucér, lehúzták róla a lila gumis derekú fekete sztreccsnadrágot, a narancssárga tarka selyemblúzt.

Mi is leszállunk, de helyi árus alig van. Messzire elmenni nem merünk, a vonat néha szisszen egyet-egyet, félünk, hogy elindul. Mi lenne velünk, ha minden holmi nélkül itt ragadnánk egy orosz kisvárosban? Így hamar visszaszállunk, onnan figyeljük az eseményeket.

A vonat pedig alattomos módon, minden jel, füttyszó, egyéb nélkül, szinte settenkedve indul. A mongolok, mikor észreveszik, hogy a hátuk mögött mozog a szerelvény, felpattannak, összekapkodják a kirakott holmit, az árut és a gyerekeket – rengeteg gyerek utazik velünk – felhajigálják, némelyiket már az ablakon keresztül, mert az ajtónál óriási a tolongás. A bentiek elkapkodják, közben nevetnek, látszik, hogy élvezik a felfordulást. Aki még mindig lenn van, futásnak ered a vagonok mellett, és felugrál, ahol nyitott ajtót lát. Néha még a kalauz nénink is teleteregeti a vonatajtót narancssárga, lila, zöld csipkés függönyökkel, akkor szedi csak le, mikor indulunk tovább. Aztán néhány óra múlva a következő hosszabb megállásnál kezdődik elölről az egész pezsgés, addig próbáljuk valahogy eltölteni az időt.

Soma, hogy az izmait kicsit megmozgassa, jóga-állást gyakorol a folyosón. Két öt-hatéves mongol kisgyerek megáll mellette, nevetgélnek, aztán beállnak ők is, utánozzák. Élénkek, vidámak, nem zavarja őket a bezártság. Aztán mikor Soma dobolni kezd a hátizsákján, odajönnek már a felnőttek is, kiveszik a kezéből a dobverőt, próbálgatják, nevetnek, magyarázunk kézzel-lábbal. Hiába beszélünk magyarul, oroszul, németül, angolul, ha ők csak mongolul tudnak. Az egyik srácnak Mongólia feliratú pólója van. Soma mutatja a sajátját, amin egy magyar harcos lóról hátrafelé nyilaz, alatta rovásírásos „magyar” felirat. Dzsingisz kán! – mondják. Soma tiltakozik: „Nem, ez magyar!” „Á, magyar!” Örülnek, minden tetszik nekik, beszélgetnek, barátkoznak.

Ráérő időmben szerelni kezdem a hátizsákom görgőjét, a moszkvai „átkelésnél” két guriga kitört, azok helyett teszem be a tartalékokat. Nagyon nehéz, nem illeszkedik, beerőltetem, utána pillanatok alatt szétesik az egész. Madzaggal kötözgetem, órákig kínlódok vele. Mikor végre kihozok belőle valamit, a gyerekek elkérik, visongva játszanak vele a folyosón, rendetlenkednek, tolják-húzzák egymást, hajtják, mint a rollert. Persze öt perc alatt szétverik, sajnálkozva hozzák vissza, látszik a bűntudat az arcukon. Újabb kínlódás. Már ott lesik, mikor lesz készen, persze, hogy megint odaadom nekik. Titokban figyelem: boldog ujjongás a folyosón, aztán hirtelen csend, suttognak egymás között… Persze, megint szétesett! Vajon mit csinálnak? Nem hozzák vissza, valahol eltűnnek vele, oda a kerék! A vagon elejéből kalapálás, csattogás. Soma nevet: „Na, anyu, most teszik rendbe a szekeredet!” Végül mosolyogva újra megjelennek a gyerekek, hozzák vissza a görgőt. Tökéletes, szétverhetetlen, nem csak a csavarokat húzták meg, de a kilógó fémrészeket még rá is kalapálták. Hogy honnan szereztek szerszámokat, nem tudom, nem is érdekel, lényeg, hogy nincs rá többé gondom. Ujjongunk Somával, a kicsik pedig boldogan játszanak tovább. Ekkor még nem tudom, hogy a mongolok nemcsak bármit meg tudnak szerelni, de ez a legfőbb szórakozásuk is.

Nagyon tetszik nekik a lóbőr tarisznyám, simogatják, dicsérik. Kérdezik, van-e lovunk? Már tudunk pár szót, értjük a kérdést, van kezünk-lábunk, mutogatunk, egészen jól megy a beszélgetés. Mondjuk, hogy van két hucul paripánk, az anya és a kiscsikója, közben kiszedem a kezükből a tarisznyát, mielőtt kiborogatnák a tartalmát, vagy eltűnne a folyosón. Inkább mutogatom a gyönyörű, narancsvörös nyúlbőrt, azt is vittem párnának a fejem alá. Magyarázom, hogy ez a mi nyulunk. Csodálják, milyen nagy, selymes, sűrű puha szőrű. Kérdeznek valamit, nem értjük. A kisfiú megismétli a kérdést, közben látványosan huzigálja a kezét a torka előtt, fülig érő szájjal vigyorog. Nevetünk mi is, igen, nyissz-nyassz és ham-ham! Begyűlnek a fülkébe, szemmel láthatóan remekül szórakoznak, tetszik nekik, hogy ilyen vad népet találtak, akik csak úgy egyszerűen levágják a nyulat, és még meg is eszik! Rengeteget nevetünk, tanulunk, írjuk fel az új szavakat. Közben Soma dobol, tanít különböző ritmusokat fiatalnak és idősebbnek, játszik velük kő-papír-ollót, náluk ez olló-kő-vászon, örülnek, hogy mi is ismerjük

A vonaton utaznak velünk franciák, velük Soma néha angolul beszélget egy kicsit. Helyes fiatal pár, ők is vonattal mennek Ulánbátorig, Mongóliában maradnak egy hétig, aztán repülővel mennek haza. Ők is az eredeti, igazi Mongóliáról ábrándoznak, a pusztába szeretnének eljutni, nomádokhoz. Kíváncsi vagyok, hogyan sikerül az útjuk. Több külföldi is van a vagonban, angolul beszélnek, de annyira zárkózottak, hogy még azt sem sikerül megtudnunk, honnan valók. A mongolok csak velünk barátkoznak. Később rájövünk, hogy az embereket négy csoportba sorolják:

1. Mongol

2. Keleti külföldi (koreai, kínai, japán stb.), őket meg tudják különböztetni

3. Nyugati külföldi (angol, francia stb.) egyformák, gazdagok, kényesek, követelőzőek

4. Magyar – rokonnak számít, lehet vele barátkozni, Dzsingisz kán vére folyik az ereiben, épp úgy, mint a mongoloknak. Mi ebbe a kategóriába esünk, lassan elhatárolódunk külföldi útitársainktól, a mongolok pedig egyre barátságosabbak.

Utazás a transzszibériai vasúton

07. 10, szombat

A mai napon sem történik semmi jelentős esemény. Reggel – hajnalban – ébredek, kimosom a ruháimat, megmosdok, kihasználom az alkalmat, hogy útitársaim még alszanak. A vagon két végén van egy-egy WC-fülke, benne picike mosdókagyló, de olyan kicsi az egész helyiség, hogy ha a csap mellett állok, a lábam a WC-t éri. A víz csak akkor folyik, ha alulról megemelem a csap kifolyóját, ha elengedem, akkor nem jön víz. Ez azt jelenti, hogy mosdani, mosni csak fél kézzel lehet. Kínlódok vele egy ideig, majd bölcs belenyugvással lemondok a teljes tisztálkodásról. Nem tudom, a többi külföldi hogyan csinálja, de van köztük olyan asszonyka, aki a nap közepén bevonul, benn tölt bő félórát – ami nem szép dolog, hiszen több mint ötvenen vagyunk a két fülkére –, aztán kijön boldogan fürdőlepedőben, frissen mosott hajjal, kipiperézve magát, tökéletes sminkkel az arcán.

Tisztálkodás után óvatosan költögetem Somát, hogy ő is tudjon nyugodtan mosni, mosdani. Ő persze nem kel, de a nap igen, és olyan csodálatos a táj, hogy nem bírom tovább, felráncigálom fiacskámat, gyönyörködjön ő is velem! Igaz, hogy moszkvai idő szerint még csak fél négy van, de az időeltolódás és a ragyogás miatt nekem sokkal későbbnek tűnik. Aztán egész nap hallgatom a szemrehányásokat, mert szegény gyermekem felkelni nem bír, de visszaaludni sem, mint mondja, behunyt szemmel, de álmatlanul kínlódott a reggel hátralévő részében. Nem igazán törődöm vele – zokon is veszi –, egyedül nézem a kilátást. Gyönyörű erdős tajga, másutt látóhatárig érő óriási mező, vastag törzsű, hatalmas, vadon növő nyírfákkal, ilyeneket még életemben nem láttam. A vonat végig töltésen fut. Látszik, hogy a rét csalóka, a főcsomók között meg-megcsillan a láp vize, száraz, szabad földterület csak a dombokon van.

A velünk utazó egyik mongol fiatalember csak este, aludni jár be a fülkébe, a másikkal viszont hamar összebarátkozunk – igaz, csak a harmadik nap reggelén, addig félkómában alszik a felső ágyon. Eleinte azt gondoljuk, beteg, de aztán elmondja, a bűnös az a fél liter vodka, amit az apjának vitt volna ajándékba, ha meg nem issza az indulás estéjén. Moszkvában tanul, az ulánbátori egyetem egyik tanárának a fia. Számítógép-programozónak készül, beszél folyékonyan mongolul, oroszul, angolul. Somával azonnal összebarátkoznak. Nagyon sok közös vonás van bennük, akár testvérek is lehetnének, mindketten soványak, balkezesek, sötét szeműek, a hajuk is egyforma hosszú. Játszunk kockás papíron honfoglalósat, amőbát, kártyázunk, közben tanít bennünket mongolul. Nagyokat nevet, mert ugyanaz a szó másképp kiejtve teljesen mást jelent, és a mi fülünk nem hallja meg a különbséget. Aztán meg mi nevetjük ki őt, mert odaadjuk neki az orosz-magyar szótárt, keresgél egy darabig, aztán büszkén mondja: „Kérek egy üveg szart!” Ha az „S”-t „Sz”-nek olvassa, az „Ö” betűt meg nem ismeri, könnyen eltéveszti a „sör” szót! Aztán, mikor megmagyarázzuk neki, hogy mit mondott, ő is jól szórakozik magán.

Váratlanul beperdül az ajtón a két kisgyerek, leülnek nálunk, kártyázni kezdenek, lassan egyre több helyet foglalnak el. Arról szó sem lehet, hogy odébb tessékeljük őket. Rájöttünk már, hogy a mongoloknál a gyerek szent: bárhová megy, mindenütt otthon van. A kislányt ölembe ültetem, együtt kártyázunk, bár a szabályokat még nem ismerem igazán, mégis nyerünk! Somával is jót játszanak, rajzolnak, dobolnak, fényképeznek.

Soma megdicséri mongolul a kicsi lányt, milyen szép cicát rajzolt.(Felismerjük, hogy cica, mert nyávogott is mellé). A gyerek felcsillanó szemmel kap az alkalmon: Akkor a fiúcska rajza ugye csúnya? Soma nem igazán érti, rábólint, erre a kislány kiviharzik az ajtón, karjánál fogva cibálja hozzánk testvérét, hogy Soma ismételje el neki is mongolul: A cica szép, a másik rajz csúnya! Soma utánamondja, a kislány ragyog a boldogságtól, a kisfiú duzzog, csak akkor enyhül meg, mikor megmagyarázzuk, hogy ez nem igaz, csak vicceltünk, az ő képe is gyönyörű. Már elég jól kommunikálunk, a gyerekek türelmesen tanítgatnak bennünket, bár kicsik még, a kiejtésüket nem mindig tudjuk követni, ők meg a mi kiejtésünkkel nem elégedettek.

Az étkezést lassan megszokjuk. A vagon elején, a szamovárban mindig van forró víz, kérni sem kell. Reggelire capuccinót iszunk, mellé egy kis áztatott édes müzlit. Az ebéd delikátos forró víz, szintén müzlivel, a vacsora az, amit éppen találunk. Kenyeret, kvaszt, vizet általában veszünk az állomásokon, még van egy pár marék héjatlan tökmagunk, két tábla keserű csokink, a harmadikat odaadtam a csecsen gyerekeknek, mikor leszálltak. Éhen halni nem lehet rajta, elvileg minden tápanyag megvan benne, amire a szervezetnek szüksége van, de mindig éhesek vagyunk. Kiosztok apránként egy rúd marcipánt, dióbelet, fél zacskó mazsolát, de kevés. A fekete, savanyú orosz kenyeret esszük magában vagy a meleg vízben áztatott müzlivel, vaj, margarin nincs hozzá, nem tudnánk hol tárolni, elolvadna, összekenné mindenünket. Soma az úton több mint két kilót fogy. Útitársaink – a mongol fiú és a külföldiek – boldogan eszik az előre gyártott kínai tésztás leveseket, de mi olyan kellemetlennek érezzük még a gőzét is, hogy nincs hozzá gusztusunk, így nem veszek, pedig minden állomáson tömegével árulják.

Lassan esteledik, a naplemente gyönyörű, órákig tart. Elkezdődik moszkvai időszámítás szerint már délután négykor, és este hét körül még pirosan fénylik az ég alja. Lakott terület sehol, a különleges formájú, gomolygó felhők éjszakára összetömörödnek, a lenyugvó nap alulról vörös fénnyel vet nekik ágyat. Mikor elhalványul az utolsó fénycsík is, azt várnánk, hogy teljes sötétségbe borul a táj, de nem így történik, csak a színek tűnnek el a világból. Szürke lesz a nyírfa fehér törzse, a feketefenyő is. Sokáig állunk az ablaknál, beszélgetünk, tervezzük az érkezésünket.

A vonat elcsendesedik, mi is ágyazunk, fekszünk. Ez nem olyan egyszerű, mert a csomagoknak nincs hely. Napközben az üléseken vannak, éjjelre el kell őket pakolni, de nincs hova. Végül beállítjuk őket a két fekvőhely közé, így leszállni csak artistamutatvánnyal lehet, de legalább nem az amúgy is rövid, keskeny ágyon foglalják a helyet. A hullámzást, csattogást már megszoktuk, nem zavarnak az alvásban.

Jó étvágyat!

Mongólia felé

A Bajkál-tónál

07. 11, vasárnap

Éjfél után negyed egykor érkezünk Irkutszkba. A folyosón nagy rohangálás, a mongolok készülnek a vásárra. Mivel Oroszország óriási és mindenütt a moszkvai szerint számolják az időt, itt, jóval keletebbre már kél a nap, teljesen világos van. Egyedül nem akarok leszállni, pedig állunk sokáig. Mikor elindulunk, lelkiismeret-furdalással költöm Somát, tartok tőle, hogy megint rosszulesik neki a korai ébresztés, de elvileg itt vagyunk legközelebb a Bajkál-tóhoz. Persze megint hiába verem fel szegényt, kínlódunk egy darabig az ablaknál, gyönyörű ködpászmák úsznak a mezőn, ám a tóból egy foszlányt sem látunk