A mű eredeti címe: Son

Copyright © Thomas Enger & Johana Gustawsson, 2025

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Rózsás Dani, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-954-3 (papír)

ISBN 978-963-614-955-0 (epub)

ISSN 1788-9510

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Tördelés: Madarász György

Korrektor: Laczkó Krisztina

Borítóterv: Csernák Ákos

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

„Az emlékezet úgy működik, mint egy Wikipédia-cikk: az ember hozzányúlhat, és átírhatja. Viszont ezt bárki más is megteheti.”

Dr. Elisabeth Loftus pszichológiaprofesszor, az emlékezet szakértője

Karennek, az egyedüli Mrs. Orendának

1.

Eltűnt a fiam.

A fiam. A gyökerem. Az egem.

Az erkélyemen állok, és a felhőket figyelem, amelyek keleten rózsaszín, nyugaton pedig narancssárga fényben játszanak, mintha nem tudnák eldönteni, melyiket is öltsék magukra. A nap ma este lassan nyugszik le, de a levegő már magában hordozza az éjszaka frissességét.

Megborzongok, és összehúzom magamon a kardigánomat. Nem a hideg ráz, hanem a félelem; az a fajta rémület, amelytől a torkomban dobog a szívem, és kavarog a gyomrom.

Reggel, amikor kinyitottam a szemem, azon töprengtem, vajon a mára beígért nyárias időjárás is olyan szeszélyes, norvég júniusokra jellemző nappalba fordul-e majd, amikor a napsugarak csak a szívet melengetik, de a testet nem. Azokra a gyerekekre gondoltam, akik a fiam medencés, születésnapi zsúrjára érkeznek majd, meg a sok gyümölcsre, amiket fel kell majd darabolnom, hogy aztán a csokoládé-szökőkútba mártogathassák őket. No meg a vattacukorgépre, amit ki kell próbálni, illetve az emeletes tortára a borospincében, amely ugyan kész volt, de még nem szilárdult meg teljesen. Egy pillanatra lehunytam a szemem, és felderengett előttem a néhai férjem mosolya, aztán elképzeltem, hogyan ünnepeltük volna együtt a fiunk kilencedik születésnapját.

Hirtelen megnyikordul az erkélyajtó.

Megfordulok, és látom, hogy Apu áll ott, feszengve, kőszoborszerű kifejezéssel az arcán. Világos, hogy még mindig nincs hír.

– Itt van Ramona – mondja.

Felállok, bemegyek a lakásba, és becsukom magam mögött az ajtót. Belépve azonnal fojtogatni kezd az állott levegő a konyhában, ahol a pulton mosatlan poharak és tányérok állnak halomban, rajtuk csokoládé- és rózsaszín cukorfoltok, mint egy elfeledett élet emlékei.

Vetle medencés zsúrja nagy siker volt. Apámmal fejvesztve rohangáltunk, pont ugyanolyan boldogan, mint a gyerekek, akik nevetve-rikoltozva játszották egyik játékot a másik után a hatalmas úszógumik között a vízipisztolyaikkal. Szokásához híven Vetle Evával, Heddával és Jesperrel állt egy csapatba. A többi szülővel együtt fantasztikus négyesnek neveztük el őket, és már az óvoda első napjától kezdve elválaszthatatlanok voltak.

Késő délután a gyerekek összegyűltek a nappaliban, Vetle pedig megkérte apámat, Nagypapa Rendőrfőnököt, hogy mutassa meg nekik a jelvényét, és meséljen a kalandjairól. A gyerekek csak úgy csüggtek minden szaván, miközben hajmeresztő autós üldözéseiről és a letartóztatásairól adott történeteket.

– És meg is bilincselted őket? – kérdezte Hedda, aki átkarolta Vetle és Eva vállát, miközben Jesper mellettem ült a kanapén, ahogy szokott.

– Néha bizony meg.

– Azta! – mosolygott Eva.

Jesper nevetve veregette meg Vetle vállát, mintha ő tartóztatta volna le a bűnözőket. Nem tudtam, ki a büszkébb: Apu vagy a fiam.

Hét órakor, amikor William Büdlow megérkezett, hogy elvigye Heddát és Evát egy filmpremierre a városközpontban, a Fantasztikus Négyes még nagyban focizott.

– Hát túlélted! – viccelődött William. – Pedig huszonvalahány cukormámorban úszó kis rosszaság futkorászott a kertedben. Le vagyok nyűgözve.

– Kösz – mosolyogtam.

– Biztos kimerültél.

– Nem, ami azt illeti, jól vagyok.

William felnevetett.

– Az ember azt hinné, hogy a világ első számú hazugságszakértője jobban füllent.

– Nem te mondod ezt nekem először.

Mindketten felkacagtunk.

– Kari? – szólít meg Apu.

Most ocsúdom csak fel. Még mindig a koszos tányérokat bámulom, és a mögöttünk álló nap bizonyos pillanatai videoklipekként villannak fel az agyamban. Csakhogy minden egyes visszajátszásnál torzul a kép, mígnem a mai naphoz fűződő emlékeim más sorrendbe rendeződnek, átszíneződnek, és teljesen kicsavarodnak.

– Gyere!

Miközben követem őt végig a folyosón, az apám hátrapillant rám a válla fölött, majd határozottan továbbhalad. Az, hogy már túl vagyok a negyvenen, nem számít semmit: még mindig az ő kislánya vagyok, és ő az én kősziklám. Miután Vetle apja meghalt, Apu volt a mentőövem, és az a biztonsági háló, ami miatt nem kellett választanom a fiam és a karrierem között. A történelem ismétli önmagát: én anya nélkül nőttem fel, a fiamnak pedig most apa nélkül kell. Viszont Vetlének felfoghatatlan volt az apja hiánya, sőt maga az apaság is csak fogalomszinten létezett a fejében, mivel Nagypapa Rendőrfőnökre mindig számíthatott.

Ramona Norum főfelügyelő egy egyenruhás rendőrrel beszél éppen, amikor megpillant. Az őt hallgató rendőr rövid bólintásokkal nyugtázza az utasításait, majd Ramona felénk veszi az irányt.

Nyolc éve találkoztam vele először. Azután kerestem fel, hogy láttam egy tévéinterjút egy védőügyvéddel, aki nyilvánvalóan hazudott, amikor a védence ártatlanságáról kérdezték. Kisült, hogy igazam van, és ezzel egy olyan közös munka vette kezdetét, amely később jó barátságba fordult, és Ramona családjára – Linneára és a két ikergyerekükre – is kiterjedt.

Ramona szorosan átölel engem. Nem kell elképzelnem, mi zajlik a lelkében. Egy olyan anya fájdalma ez, aki azon gondolkodik, mi lenne, ha ez a rémálom vele történt volna meg, és biztosan örül, hogy nem így lett. Szinte érzem a testében.

Kiszabadítom magamat az öleléséből, tudva tudván, hogy ha most elengedem magam, akkor összeesem.

Miután William elvitte a lányokat, Vetle megkérdezte, átmehetne-e Jesperhez.

– Most? – néztem a karórámra, ami kis híján fél nyolcat mutatott.

– Lééégyszi!

Fel-alá ugrált csillogó szemmel, és a kardigánomat rángatta.

Tudtam, mi folyik itt: Jesper meghívta a fiamat, hogy Fortnite-ot, vagy Isten tudja milyen videojátékot játsszanak, amit az én házamban nem lehet. Jesper szülei mások voltak. A fiamra néztem, és az ujjammal letöröltem izzadt homlokáról az odaragadt füvet, ami bekoszolta szabályos arcvonásait.

– De csak egy órára – mondtam, ám azonnal meg is bántam.

– Legyen másfél! – kérlelt Vetle. – Az is időbe telik, amíg odamegyek, és visszajövök, Mama, még akkor is, ha biciklizem. Kilencre itthon leszek. Megígérem.

Elmosolyodtam, és lehajoltam megpuszilni a klór- és naptejillatú kis arcát.

– Jól van, de egy perccel se többet!

– Hurrá!

Ezzel a két fiú el is indult, mint oly sokszor azelőtt. Miután Vetle felhívott, hogy tudassa, épségben megérkezett, hazaküldtem Aput, és leültem kicsit dolgozni. Úgy döntöttem, későbbre halasztom a kert és a konyha rendbetételét.

Vártam, hogy Vetle hazaérjen.

Habár késő volt már, szerettem volna vele megnézni egy újabb részt abból a sorozatból, amit nemrégiben elkezdtünk. Végtére is, még pár óráig a születésnapja volt.

Megszoktam, hogy mindig késik néhány percet, de amikor negyed tízre sem ért haza, felhívtam Anita Bach-Hansent, Jesper anyukáját. Anita elmondta, hogy Jesper félútig visszakísérte Vetlét, ahogy szokta, de már jó húsz perce hazaért. Egyszeriben úrrá lett rajtam a szorongás, és teljesen megbénultam.

Aztán felhívtam Aput, aki azt mondta, biztosan van logikus magyarázat arra, miért nem ért még haza Vetle. A gyerekek néha elveszítik az időérzéküket, vagy eltévednek. Sokszor megesik az ilyen. A rendőrség vár, mielőtt keresőcsapatot indítana, akkor is, ha azonnal hívom őket. Mondtam neki, hogy ez most más, egyszerűen érzem. Vetle tudja, milyen fontos, hogy pontos legyen, és úgy ismeri a bygdøyi erdő ösvényeit, mint a tenyerét. De Apu csak nyugtatgatott, hogy várjak, hátha Vetle hazaér, és tartsam magamnál a telefonomat. Nem vitatkoztam vele: az apám a fél életét a rendőrségnél töltötte. Mindezek ellenére alig tudtam uralkodni magamon, hogy ne induljak a fiam keresésére.

Furcsamód, abban a pillanatban felötlött bennem Vetle születésének az emléke. A szülésznő azt mondta, ne nyomjak többet, mivel a köldökzsinór a baba nyakára tekeredett, fojtogatta, és a szívverése vészesen lelassult, úgyhogy a műtőbe kellett vinniük engem vészhelyzeti császármetszésre. A testem nyomni akart, hogy világra hozzam a fiamat, de a szülésznő arra utasított, harcoljak az ösztön ellen, mert a kicsi csak akkor menekül meg.

Eltelt egy újabb óra, és Vetlének még mindig semmi nyoma nem volt. Akkorra már Apu sem ellenkezett, és hívtam is a jardot.

Ennek már ötven perce.

– Jesper elmondása alapján a Paradisbuktánál váltak el egymástól – mondja Ramona. – Jesper egyenesen hazament. Azt mondja, nem látott ott senki mást.

Apura nézek, és életemben most először úgy látom, a kősziklám omladozik. Meggörnyedt, a testtartása már inkább védekező, mintsem határozott. A szívem olyan hevesen kezd el verni, hogy mást nem is hallok. Érzem Vetle illatát, mintha csak a nyakába fúrnám az orromat. Érzem a nedves kis hajtincseit az ujjaim között, miközben fésülöm őt. Látom magam előtt merész, kedves, szerető tekintetét, ahogy nevet.

A fiam.

Az én édes kisfiam.

– És elmagyaráztam a főnöknek… – Ramona pillantása az apámra, a felettesére vándorol. – Mindenkivel elbeszélgetünk, akit csak találunk az erdőben, de ilyen későn nem sokan járnak arra. Bekopogunk a környező házakba is, hátha valaki látott valami szokatlant. Minden erőnket latba vetem, és átkutatjuk az erdőt. Ha kell, egész éjszakán át. Ahogy azt tudod is, az erdő meglehetősen nagy, és sok ösvény van benne. De szerencse, hogy még egy ideig világos lesz, és nincs hideg.

A fejemet rázom, hogy elhessegessem azokat a rémes képeket, amelyeket a saját képzeletem fest előttem, és amelyektől émelyegni kezdek.

– Gyorsan reagáltál – folytatja Ramona. – Ami nagyon jó. Vetle nem juthatott még messzire – ragadja meg a kezem. – Ne aggódj, Kari! Megtaláljuk őt. Vetle elő fog kerülni.

2.

Éjfél után pár perccel rálelnek a biciklijére.

Egy lejtő alján ültem, csupán egyméternyire a fjordtól, és a csorba első kereket bámultam, amelynek leakadt a lánca. A bukósisakja nem került elő, de a rendőrök vérnyomokat találtak pár éles sziklán nem messze innen, ami arra utalt, hogy valaki – valószínűleg a fiam – balesetet szenvedett. Elküldik a vért a laborba, hogy egyezik-e az övével.

Az, hogy a baleset ilyen közel történt a partvonalhoz, csak tovább fokozza a pánikomat. Ramona próbál vigasztalni, mondván, hogy a közelben lévő fák ágain fennakadt volna, és nem eshetett a fjordba. De nem tudok megnyugodni. Ha nem a vízben van, akkor hol?

Amikor a mobilom megcsörren, pontban reggel nyolc óra van. A házban nagy a nyüzsgés. Ismeretlen arcok fürkészik a monitorjaikat, folyamatos sustorgásuk pedig háttérzajjá olvad össze. A nappaliban ülök a kanapén, a légzésemre figyelek, miközben próbálom elterelni a gondolataimat és megőrizni a nyugalmam. Csakhogy egyáltalán nem megy.

A telefonom kijelzője egy ismeretlen számtól beérkező hívást mutat.

Látom Apu és Ramona arcán felsejlő aggodalmat. A levegő hirtelen sűrűbbé válik, és nehezebben veszem a levegőt.

– Vedd fel! – utasít Ramona feszélyezett, de határozott hangon. – Lehet, hogy egy aggódó szomszéd az, vagy valaki, aki segíteni akar. Vagy az egyik ügyfeled.

Reszkető hüvelykujjammal végigsimítok a kijelzőn, és felveszem.

– Halló? – szólok bele elcsukló hangon.

– Kapcsoljon a TV2-re! – utasít egy gépies hang a vonal túlsó végéről.

– Micsoda?

A szívem úgy zakatol, hogy érzem a torkomban a lüktetését.

– Ki beszél?

– Kapcsoljon a TV2-re! – szól rám ismét a hang. – Nálunk van a fia.

Ezzel a hívás megszakad.

Megmerevedek, és Apura, majd Ramonára pillantok.

– Ezt… ezt ti is hallottátok? – dadogom.

Ramona egy pillanatig a homlokát ráncolja, majd csettint az ujjával, hogy magára vonja a többiek figyelmét a szobában. Utasítja a hozzá legközelebbi rendőrt, hogy kapcsolja be a tévét. Apu segít neki megtalálni a megfelelő csatornát.

A képernyő most nagyobbnak tűnik, mint máskor. A TV2-n egy piros blézert viselő, szőke riporter éppen lezárja a mondandóját, majd várja, hogy a súgógépen megjelenjen a következő hír, ami így szól:

– Harmincnyolcezren haltak meg eddig, és a félelem, remény és kapzsiság újabb rémisztő rekordot döntött.

A fülemben lüktet a szívverésem. Milyen halálról beszél ez a nő?

– Többen fulladtak meg a Földközi-tengerben, mint valaha – folytatja. – A halottak száma legalább harmincnyolcezer, ami hetente közel kilencven fulladásos halált jelent, naponta pedig csaknem tizenhárom az átlag. Roskatag hajók, amelyeknek sosem kellett volna vízre szállniuk, gátlástalan csempészek, akik semmibe veszik az emberéletet, és kétségbeesett menekültek, akik hajlandók mindent kockára tenni…

Nem értem. Továbbra is csak az a gépies hang jár a fejemben. Hányingerem van.

„Nálunk van a fia.”

A körülöttem dolgozó technikusok munkához látnak. Néma parancsokat adnak ki, karok lengedeznek a magasban, és mutatnak valamire, amit nem látok. Apu keresztbe font karral áll a dohányzóasztal mellett, és a tévét nézi. A nyakamon, hátamon és a hónaljamban gyöngyözik a veríték. Ramona leguggol mellém, és a vállamra teszi a kezét.

Amikor a riporter José Mourinhóról kezd el beszélni, a telefonom ismét megcsörren, kijelzőjén az ismeretlen számmal.

Ramona int, hogy várjak egy kicsit, amíg a technikusai rácsatlakoznak a hívásra egy rögzítőszoftverrel. Felmutatja a hüvelykujját. Valaki lenémítja a tévét, és a szobára elviselhetetlen csönd nehezedik, amit csak a telefonom ismételt csöngése tör meg.

Ramona veszi fel, mivel én egyszerűen képtelen vagyok rá, majd kihangosítja.

– Helló, Kari! – szól bele ugyanaz a gépies hang.

Akaratomon kívül felnyögök.

– És üdvözlöm a többieket is.

Apura nézek, aki figyelmesen hallgatja a hangot. Bárki hívott is, tudja, hogy már itt van a rendőrség, és lehallgatják a hívásaimat.

Nagyot nyelek, és igyekszem uralkodni a hangomon:

– Itt Kari Voss beszél. Hol van a fiam?

– Kapott egy e-mailt – hangzik a felelet.

A vonal ismét megszakad, és csak a fülemben doboló szívhang marad helyette.

Levegő után kapkodok.

A fejemben tomboló vihar közepette csak azt ismételgetem magamban, hogy ez nem történhet meg. Egyszerűen nem lehet igaz.

– Van e-mail-alkalmazás a telefonodon? – kérdezi Ramona.

Nehézkesen, de bólintok. Újra elveszi tőlem a mobilt, és lapozgatni kezdi az appjaimat, majd pár pillanat múlva így szól:

– Egy videót küldtek neked.

Hátrál néhány lépést, és rá is jövök, miért. Egész testemmel remegni kezdek. Meg akar kímélni engem, abban az esetben, ha…

Lehunyom a szemem, és elhessegetem magamtól a gondolatot.

Apu hozzám siet, és megszorongatja a karomat. Újra becsukom a szemem, és a fejemet rázom, hogy elkergessem a felfoghatatlanul szörnyű képeket, amelyek felötlenek bennem.

– Jó hír! – kiáltja Ramona. – Vetle jól van.

Visszajön hozzám, leguggol, majd a dohányzóasztalon heverő könyveknek dönti a telefont, és elindítja a videót.

Nagyot nyögök, amikor meglátom a fiamat egy nappaliban ülni. Hogy hol lehet az a helyiség, nem tudom.

Életben van.

Mozog.

Lélegzik.

A szám elé kapom a kezem, hogy ne sírjak fel hangosan. Ugyanazt a Zlatan Ibrahimović-pólót viseli, mint a születésnapi zsúrján. A bal karján nagy sebtapasz virít. Előtte, az asztalon egy pohár tej.

Mögötte, a fali tévén a TV2 híradója megy, amelyben a tudósító beszámol a harmincnyolcezer halottról a Földközi-tengeren.

– Édes Istenem! – sóhajt fel Apu.

A videó mindössze hat másodpercig tart.

Ramona négyszer játssza le egymás után. Az ötödik lejátszást megszakítja egy beérkező hívás. A kijelzőn ismét az Ismeretlen szám tűnik fel. Ezúttal egyből felveszem, nem várok Ramona jelzésére.

– Mit akar? – szólok bele, haragtól megacélosodott hangon.

– Ötmillió norvég koronát – feleli a gépies hang. – Kap majd utasításokat!

3.

Két nap telt el, és beleőrülök a rádiócsöndbe.

Ramona elővett minden egyes aktát, amin az elmúlt nyolc évben dolgoztam, hátha valakinek azok közül lenne oka bosszút állni vagy más okból célba venni engem, de senkit sem talált gyanúsnak. Apu, aki az oslói rendőrkapitányság feje, természetesen jó alany lenne, ha egy bűnöző bosszúra szomjazna, de ezek az emberek pénzt akarnak, és Vetlével minket szemeltek ki áldozatnak.

Két óra és ötvenhét perc telt el azóta, hogy elutaltuk az ötmillió koronát egy kriptovaluta-számlára, ahogy azt az emberrabló meghagyta. Jelzálogot kellett felvennem a házra, és Apu is kölcsönt vett fel a sajátjára. A rövid határidő ellenére összehoztuk.

Azóta viszont semmi hír: se hívás, se üzenet, se e-mail. Semmi.

Ramona és az egysége naphosszat a monitorjaikat fürkészik. Nem is akarom tudni, miket csinálnak. Nem érdekel, hogy nyomon követik a pénzt, és az sem, hogy ki rabolta el a fiamat. Csak az érdekel, hogy épségben visszakapjam őt.

Elkezdtem Istenhez imádkozni, akiben sosem hittem, de abban a percben, hogy a fiamat elrabolták, hirtelen valóságossá vált.

Lekókad a fejem. Kényszerítem magam, hogy nyitva tartsam a szemem, így nem látom a szemhéjbelsőmre kivetülő rémséges képeket.

– Jól vagy? – hallom az apám pánikkal teli hangját a konyhaasztal túloldaláról.

Párszor bólintok, és igyekszem kordában tartani a dühömet, mielőtt elborítja az elmémet.

Az egyik rendőr hirtelen felkiált:

– Ismét kapcsolatba léptek velünk! Koordinátákat küldtek.

Hevesen dobogó szívvel állok fel a székből.

– Ez a hely Ytra Enebakktól nem messze van – állapítja meg Ramona, a képernyőt nézve. – Innen bő félórányira.

– Egy parkoló mellett – egészíti ki a rendőr, a térképre mutatva. – Az erdőben. Azt mondják, Vetle ott vár ránk, egy kis lombházban. A gyerekek szeretik az ilyen tákolmányokat – teszi hozzá, amikor kifejezéstelenül nézek rá. – Én is építettem ilyet.

– Rendben – nyugtázza Ramona. – Indulás!

4.

Ramona beül a volán mögé, Apu pedig mellé. Valamiért én hátra kerülök, és az ablak fölötti fogódzót szorítom két kézzel, ahogy elsüvítünk a városból.

Nemsokára viszontlátom a fiamat.

Most csak erre tudok gondolni.

Haza fogunk menni, a kedvencét főzöm majd neki, és ma este, miközben elszenderül, mellette fekszem majd, és őrzöm őt, hogy soha többet ne vihesse el tőlem senki. Egész éjjel fent maradok, hogy figyeljem, hogyan szuszog álmában.

A kisfiam, mondogatom magamban.

A gyermekem.

Úton vagyok, már majdnem odaértünk. Eljövök érted.

Fogalmam sincs, merre járunk, vagy mennyi ideje vezetünk, de hirtelen egy kis vidéki úton találjuk magunkat, amit fák vesznek körül. A GPS azt mondja Ramonának, hajtson balra és aztán be, tovább az erdőbe.

Kavicsok és ágak ropogása hallatszik a kerekek alatt. Néhány perccel később a parkolóhoz érünk.

– Biztos van itt egy ösvény – motyogja Apu az anyósülésen.

A telefonját nézi, a térképet, ahol megjelölte az emberrablók által megadott GPS-koordinátákat.

– Ott is van.

Ramona a parkoló végébe hajt; megállunk, kiszállunk a kocsiból, és szaladni kezdünk azon az ösvényen, amit Apu talált.

Alig érzem a lábam.

– Nem lehet túl messze – zihálja Apu.

Egy lépéssel mögötte futok, és az erdőt fürkészem.

– Vetle! – kiáltom. – Hallasz engem? Merre vagy, Vetle?

Nem érkezik válasz.

Csörtetünk tovább előre. Csak arra tudok gondolni, hogy újra hallhatom a hangját, érezhetem az érintését. Hogy átölelhetem.

– Arra! – kiáltja Apu egy közeli fenyőfára mutatva.

Odahunyorítok, és ki tudok venni néhány deszkát fölöttünk, az ágak árnyékában. Vetlét viszont nem látom. Lehet, hogy megkötözték, vagy betömték a száját? Újra és újra a nevét kiáltom. Görcsbe rándul a gyomrom.

Ezúttal sem érkezik felelet.

Átvágok a bokrokon, és mászni kezdek, egyik ágat a másik után megmarkolva. Rémülettel tölt el a csend, és hogy nem látok odafönt mozgást. Felhúzódzkodom, miközben ujjaimat a durva fenyőkéreg súrolja, és elérem a faházat. Fülsüketítő a csend.

Aztán a levegőn egy éles sikoly hasít át.

Beletelik egy kis időbe, hogy rájöjjek: én sikoltok.

A faház üres.

Nincs itt a fiam.

5.

Hét évvel később

A hatás azonnali, és másmilyen, mint amilyennek Eva Eek-Svendsen elképzelte, vagy inkább amitől tartott. Semmiféle drámai változás nem állt be: nem omlanak le a falak, és a padló sem kocsonyásodik el a lába alatt. A színeket is ugyanolyannak látja, és nem érez semmi pszichedelikust. Nem lényegül át egy másik dimenzióba, ahol a formák és a hangok teljességgel összemosódnak.

A barátai azt mondták pedig, hogy ilyen lesz. Jespert is beleértve. Azt mondták, nagyszerű, vad és őrületes élmény, és hogy csupán azt fogja bánni, hogy nem tapasztalta meg korábban.

Csakhogy minden majdnem ugyanolyan. Az egyetlen – igaz, óriási – különbség az, hogy mindent sokkal intenzívebben él meg, mint általában. Mintha az érzékszerveit felhangolták volna. Sosem volt még ilyen boldog. Mindenen nevet. Minden falat és korty, amit a szájába vesz, robbanásszerű élményt nyújt. Olyan szép az élet! Hogyhogy erre eddig még nem eszmélt rá?

Meleg, mélyről jövő szeretet árasztja el a szülei és Hedda iránt. Még Eriket, a bátyját is jobban szereti. Mindannyian olyan kedvesek. Te magasságos, hogy milyen kedvesek! Eván úrrá lesz a vágy, hogy elmondja nekik, milyen nagyra értékeli őket, és milyen hálás azért, hogy mindannyian jelen vannak az életében.

Talán bocsánatot kellene kérnie mindazokért, amiket az évek során mondott vagy tett. Amiért hálátlan volt, és durva – legfőképpen a bátyjához. A telefonjáért nyúl, hogy azonnal hívja őket, de nem találja. Mindegy is. Megjegyzi magának, hogy később majd köszönje meg a szüleinek, amiért ezen a hétvégén életében először megengedték neki, hogy egyedül legyen a nyári lakban, és másnap itt tarthassa a halloweenbuliját. Fergeteges lesz!

Egy tovaszálló gondolat elszomorítja, és mielőtt felocsúdna, már patakzanak is a könnyei. Samuellel nem jól alakult a viszonyuk. Írjon neki újra? Mondja el neki, mennyire szereti, hogy hiányzik, és hogy mindenekfölött csak ők ketten számítanak? Nem lehetne, hogy megfeledkeznek erről az egészről?

Eva arra gondol, lehet, hogy a fiú túl büszke, és feldúlt. Talán minden így marad, mint ahogy most van.

– Miért sírsz? – halkítja le Hedda a hangszórót, miközben megigazítja a felsője pántját.

– Samuel miatt – törli le a könnyeket Eva az arcáról és az álláról.

– Ne aggódj! – feleli a barátnője. – Holnap itt lesz. Majd belekeverünk valamit a piájába, és elfelejti az egészet.

Ezzel Hedda megvonja a vállát, mintha mit sem jelentene a dolog, piruettezik egyet, majd a magasba nyújtja a karját, és nevetve énekli a hangszóróból szóló számot.

Eva mosolyogva figyeli, ahogy táncol. Mindenki ilyen akar lenni, vagy vele akar lenni. Nem is csoda, gondolja Eva. Hiszen gyönyörű. Habár késő októberre jár az idő, Hedda bőre úgy ragyog, mintha a napon sütkérezne, nem pedig egy sötét nappaliban lejtene táncot. Az illata akár a vanília és maga a nyár.

Evának ettől hirtelen ismét jobb kedve lesz. A szomorú gondolatait mintha elvágták volna. Felejthetetlen éjszaka lesz, és még jobb hétvége. A többiek évekig erről a buliról fognak beszélni. Húsz embert hívott meg összesen, ahogy azt a szülei szigorúan meghagyták, de legalább ennek a duplájára számít. Mindegy, akárhogy is jó lesz.

Egy ablakot kitár a szél, és a bőrét végigsimító hűvösségtől csak még életerősebbnek érzi magát. Odasétál az ablakhoz, behunyja a szemét, és hagyja, hogy átjárja őt a hideg levegő, ami szinte belecsimpaszkodik a bőrébe, és bizsergeti. Amikor kinyitja a szemét, látja, hogy a karján lévő pihék felágaskodnak, mintha azok is táncra keltek volna.

Hirtelen mozgást észlel a fűben, és pislog párat. Megmozdult egy árnyék. Lehet, hogy csak a fák lombjába kapó szellő. Vagy a kerti lámpák, amelyek mindig különös formájú árnyakat rajzolnak. Csak az lehet.

De aztán újra érzékeli a mozgást.

Ez alkalommal biztos benne.

Embernek látszik. Mintha egy láb kandikálna ki egy fa mögül. Az ott egy kéz, vagy csak a törzs rajzolata?

– Mi az? – lép oda hozzá Hedda.

– Van ott valaki.

– Merre?

Eva a sötétségbe mutat, de immár csak árnyékokat lát: különös formákat a harmatos füvön. Egy újabb széllöket borzolja meg a fák koronáját, mintha sóhajtanának.

– Jó vicc – mondja Hedda. – De csak holnap lesz halloween. Ennél jobbat találj ki, ha meg akarsz ijeszteni.

A konyhaszigethez sétál, és hátraszól:

– Vegyünk be még!

Hedda az asztalon heverő nejlonzacskóba nyúl, és kivesz belőle két kis kristályt, amelyeket papírba csomagoltak. Eva elveszi az egyiket, és a nyelvére helyezi, a barátnője pedig ugyanígy tesz, majd mindketten lenyelik.

Most még keserű, de ez hamar elmúlik, csak kell egy korty pezsgő, és pár chips.

– Juhú!

Hedda felhangosítja a zenét, és úgy dobja a karját a levegőbe, mint aki éppen gólt rúgott.

Eva újra kinéz az ablakon. Biztos benne, hogy korábban látott valakit odakint.

De ez most nem számít.

Érzi, hogy ismét repülni kezd, és ez még jobb lesz, mint az előbb.

Istenem, gondolja, miközben behunyja a szemét, és a testét átjárja a basszus lüktetése. Ha most érné a halál, a legboldogabb tizenhat évesként halna meg.

6.

Samuel Gregersen idegesen ül a buszon. Olyanfajta idegesség ez, ami a színpadra lépés vagy a trükkösebb felvételek előtt szokott rátörni. A mobiljára pillantva látja, hogy néhány perc késéssel érkezik majd meg Sonba. Próbálja elterelni a gondolatait és kissé meditálni. Magába mélyedni vagy valami hasonlót tenni.

Felhőtlen a napsütés, mintha újra felébredt volna a nyár. Samuel világ életében városlakó volt, de furcsamód vonzza a vidéki élet, talán azért, mert az olyan szokatlan számára. Az út mellett elsüvítő mezőket fürkészi, remélve, talán megpillant majd egy őzet vagy jávorszarvast, de nincs más ott, csak a mezők. A füvet rövidre kaszálták, és a föld most csupaszon és szürkén terül el előtte a fáradt napsütésben.

Ma reggel Samuel még vacillált, hogy eljöjjön-e Sonba, habár ezt már hónapokkal ezelőtt eltervezte. Viszont tudja, mindenki számít rá, hogy ott lesz a bulin, hiszen ő maga Mr. Halloween, és arról ismert, hogy a végsőkig elmegy, vagy még tovább. A barátai az iskolában mostanság másról sem beszéltek, mint hogy milyen király és ijesztő lesz ez a buli. Az viszont mintha senkinek sem tűnt volna fel, hogy Samuel az utóbbi időben nem lóg együtt Evával és Heddával, mint ahogy általában szokott.

Reggel, amikor készülődött, rájött, hogy nem mondhatja csak úgy le az egészet, hirtelen betegségre hivatkozva. Akkor mindenki kérdésekkel kezdené el bombázni. Nem, ezt meg kell tennie. Mégis a gondolat, hogy viszontlátja a lányokat, rémülettel tölti el, és ez fokozza az idegességét.

Az anyukája reggel benyitott hozzá a fürdőszobába, és mint mindig, arról kérdezte, hol volt előző éjjel, és mikor jön majd haza ez alkalommal. Samuel megpróbált minél homályosabb választ adni, mivel tudta, az anyja aggódik, hogy a bulizás hatással lesz majd az iskolai teljesítményére és a jövőjére. Folyton azt mondogatta neki, hogy törjön a csúcsra.

– Minden megvan benned ahhoz, hogy te legyél a következő Leif Ove Andsnes{1} – ismételgette. – Nem akarom, hogy elfecséreld az életedet, Samuel. Ha csak fele ilyen adottságokkal rendelkeznék…

Samuel tudja, hogy az anyjának igaza van. Valóban tehetséges. Gyerekkorától kezdve muzikális alkat volt. Emlékezett rá, amikor kisfiú korában bebújt az étkezőasztal alá sírni, mert a tévében egy temetést közvetítettek, és a zene könnyeket csalt a szemébe. Akkoriban még nem értette, miért szégyelli ezeket az érzéseket, és miért igyekszik elbújni. Annak ellenére, hogy már akkor is csodagyereknek számított, ez az élmény csak még inkább fokozta a zongora iránti lelkesedését, és felfedezte, hogy különleges kapcsolat fűzi hozzá. Samuel számára a zongora nemcsak egy hangszer volt, hanem egyfajta kapu, egy időgép, illetve olyasmi, amivel történeteket mesélhetett el. Az ujjai érzelmeket festettek a nyolcvannyolc billentyűre, és olyan mesét szőttek, amelyet szavakban képtelen lett volna kifejteni. Mintha a keze beszélt volna helyette.

De most Samuel normalitásra vágyik. Bulizni akar, mint a kortársai, és a saját módján felfedezni az életet. Ez ugye nem olyan nagy kérés? A Juilliard és a Királyi Zeneakadémia még mindig ott lesznek, ha majd készen áll rájuk.

Kicsivel tíz után leszáll a buszról Sonban, vállán a kellékes zsákjával, és felkerekedik az Eek-Svendsen nyári lak felé. A gyomra minden egyes lépésnél erősebben görcsöl.

A lányok szellemeket és szörnyeket ábrázoló faragott tököket helyeztek a ház előkertjébe. Az egyik virágágyásban egy csontváz lakmározik egy rongybabából. Elmés, gondolja Samuel. Tiszta Walking Dead.

A feljáró aszfaltján sár- és guminyomokat pillant meg. A mély keréknyomok a fűben is kivehetők, de nem passzolnak ahhoz a fekete furgonhoz, amely a ház előtt parkol. Az autó oldalára a Solsiden Catering szavakat, valamint egy napraforgót ábrázoló logót festettek, alatta a vendéglátó weboldalának címével és telefonszámával.

A házon kísérteties csend ül.

Hirtelen nehéz léptek dübörgése hallatszik odabentről. A bejárati ajtó kitárul, és egy férfi ront ki onnan, majd összecsuklik a garázs előtt, és hevesen öklendezni kezd.

Samuel egy pillanatnyi habozás után, óvatosan megközelíti őt.

– Jól… jól van?

A férfi köp, és az ingujjába törli a száját, majd a fiúhoz fordul, és elsápad a rémülettől.

– A lányok… – mutat remegő ujjal a házra.

Samuel közelebb lép, és fojtogatni kezdi a szorongás.

– Mi történt?

– Ne menj be! – krákogja a férfi. – Be ne menj oda!

A fiatal zongorista szíve a torkában kezd el dobogni.

– Miért? Mégis mi…?

– A lányok… – halkul suttogássá a férfi hangja.

Összeszorítja a szemét, és a fejét rázza. Amikor a szeme felpattan, a pillantása iszonyattal telik meg.

– A lányokat bent… megölték.

7.

Mia átveti egyik lábát a másikon, és lassan kinyitja a szemét.

Az oldalára fordul, és az éjjeliszekrényen heverő telefonjáért nyúl.

Ijedten fedezi fel, hogy elaludt. Gyorsan felül, és a mellkasát elárasztja a bűntudat. A kijelzőn értesítések és üzenetek tömkelege sorakozik. Viszont miután végiglapoz rajtuk, látja, hogy egyik sem sürgős. Végtére is, szombat van.

Mély levegőt vesz, és szinte azonnal megnyugszik.

Nem szeret tovább aludni a kelleténél. Élvezi, ha egy órával korábban kezdheti a napot, mint bárki más a házban, mert így van ideje tornázni, meditálni és egy kis időt szentelni magának. A tudat, hogy elért valamit, mielőtt a világ körülötte felébredt volna, megfizethetetlen. Nem is emlékszik, mikor aludt el így utoljára.

Úgy aludt, mint a bunda, és különös álmokat látott, amelyekre most már nem emlékszik.

Hála istennek, Eivind üzleti úton van.

Péntekenként általában korán le kellett feküdnie, ha nem akarta, hogy rámásszon. Hétvégéken, reggelente pedig még nehezebb volt távol tartania magától. A visszautasítások után mindig figyelte, ahogy a férfi kikel az ágyból, és – az évek múlásával egyre súlyosabb léptekkel – a fürdőszobába trappol. Látta, ahogy nyitva hagyja a fürdőszoba ajtaját, és meg sem próbálja leplezni annak a hangjait, amit odabent művel. Amikor visszatért, a keze még nedves volt, és beletörölte kerekedő, szőrös pocakjába.

Egy röpke pillanatra, ami ugyanolyan gyorsan elillan, mint ahogy jött, Miában újra feltámad az a szerelem, amit egykor a férfi iránt érzett. Tudja, hogy a férje szerelme nem lankadt az eltelt huszonhárom év során. Nincs olyan, amit meg ne tenne a feleségéért. Ugyanakkor mindig Miára hárult a feladat, hogy találjon egy kis időt kettejüknek. Koncertjegyeket vett, vagy asztalt foglalt egy étterembe. Amikor végül feladta, Eivind nem vállalta át tőle ezt a terhet.

A nő sosem értette egészen, miért nem. Talán a korral járt? Amikor az ember ötvenéves lesz, megszűnik a kalandvágya, és többet nem akarja kényeztetni a párját?

A mellette elterülő, üres ágyrészre pillant. Odanyúl, egy pillanatra megmarkolja a takarót, és a kezében tartja.

Dolgoznom kellene, gondolja. Az egyik ügyfele egy régi, tåseni villába költözött, és art déco stílusban szeretné berendezni a nappaliját. Mia már járt ott, hogy ihletet nyerjen, de még a vázlatokon is alig kezdett el dolgozni. Kedden van a határidő. Jövő hét kedden. Most viszont csak kávéra és reggelire vágyik.

A fenébe! Hogy is tudott így elaludni?

Ismét eszébe jut Eivind.

Talán pont azért, mert ilyen reggelt él át. Ilyen lehetne az élete.

Lehetne jövője, amiért érdemes élni.

De vajon ebben a jövőben szerepelne-e a férje? Ez itt a nagy kérdés. Ha vele marad, minden ugyanúgy folyik tovább, vagy talán még rosszabb lesz a helyzet. Ez puszta tény. Eivind sosem változik meg. Kevesebb lesz a móka, az öröm és mindaz, amit Mia a mindennapokban meg akar tapasztalni. És mégis… ha elhagyja Eivindet, igaz, új kapukat nyit egy szabadabb élet felé, ugyanakkor bizonytalanságba sodorja vele magát és a családját, pénzügyileg és érzelmileg is. Fogalma sincsen, hogy kezelnék a gyerekek a válást. Sem arról, Eivind hogyan dolgozná fel. De nem gondolhatna most az egyszer csak magára?

A gondolatmenetét a telefon csöngése szakítja félbe.

Miának nem ismerős a szám, és az ilyen hívásokat általában nem veszi fel. Sok hülye próbál mostanában mindenfélét az emberekre sózni telefonon, és ezt ki nem állhatja. Hagyja kicsöngeni, majd amikor abbamarad, rákeres a számra a neten, hogy lássa, olyanhoz tartozik-e, akit esetleg ismer. Nincs találat. Akkor valami telemarketinges lesz. Valószínűleg.

A nő visszahajtja a fejét a párnára, és a plafonra mered.

Döntések, döntések, döntések.

Mindegy, mit választ, valaki úgyis csalódott, dühös és kiábrándult lesz a végén. Talán még gyűlölni is fogják érte. Ő maga is gyűlöli magát, amiért itt kötött ki.

Hiányzik neki az apja. Nélküle nincs igazán kivel beszélnie. Nincs olyan, akiben megbízhat. Ebben a helyzetben az apja biztosan jó tanáccsal állt volna elő, mint mindig. Elmagyarázta volna, melyik utat válassza, és miért.

Mia gondolatai ismét a gyerekeire terelődnek, és visszaemlékszik, hogy valahol azt olvasta: mire a gyerekek elérik a tizenkét éves kort, addigra már leélték a szüleikkel eltöltött idejük háromnegyedét. Most, hogy ebbe újfent belegondolt, a lélegzete is eláll. Az ő gyerekei immár tizenhat és huszonkét évesek. Hogyan tölti majd el velük a fennmaradó kis közös időt? Milyen lesz velük, ha elhagyja az apjukat?

A telefonja újra megcsörren.

Ugyanaz a szám hívja. Valószínűleg ugyanaz a telemarketinges.

Mia nagyot sóhajt.

Ha jobban belegondol, a telemarketingesek nem szokták azonnal visszahívni az embert. Általában később próbálkoznak, és néha nem is ugyanaznap. No meg szombat van. A telemarketingesek hétvégén is dolgoznának?

Lehet, hogy egy ügyfél, gondol bele Mia, mielőtt felül, és az ágytámlának dől.

Egy pillanatig még habozik, majd felveszi a telefont, és bemutatkozik.

A vonal másik végéről érkező hang száraz és markáns:

– A nevem Ramona Norum. Az oslói rendőrkapitányság főfelügyelője vagyok.

A… rendőrség?

– Minden… rendben? – dadogja Mia.

– A háza előtt állok, próbáltam csöngetni, de senki sem nyitott ajtót. Itthon van?

– Ööö, nem.

– Rendben. Maga Eva Eek-Svendsen édesanyja, ugye?

– Így van – nyel nagyot Mia. – Miről van szó? Eva jól van?

Rövid csend következik, amíg Ramona újra meg nem szólal.

– Sajnálom, hölgyem, de attól tartok, rossz hírt kell közölnöm.

8.

Az Oslo Plaza Hotel harmincegyedik emeletén lévő szobámból belátom az egész fővárost, és a távoli szigeteket is, amelyek fölött jókora felhők függenek az égen. A koszos utcákat mossa az eső, és minden reggeli szürkeségben úszik. Mintha az éjszaka nem volna hajlandó továbbállni. Még a sötét titkokat őrző fjord is rémesen néz ki. A legókockákra emlékeztető épületek között kocsik araszolnak a lámpák labirintusában. Örülök, hogy az ablak a város zajának nagy részét leszigeteli, így összpontosíthatok a délutáni szemináriumomra való felkészülésre.

A számítógépem képernyőjén egy Inès nevű kedves nő kezd el beszélni spanyolos angoljával. Egy túlbuzgó iskoláslány szorgalmával és visszafogottságával válaszol a kamera mögül feltett kérdéseimre.

Megállítom a felvételt, visszalépek pár másodpercet, majd újra elindítom.

Igazam volt. Amikor megkérdeztem Inèst, hogy követett-e el valaha bűntényt, a kulcscsontjára tette a mutatóujját. Elmosolyodom, és feljegyzem ezt a tornyosuló papírkötegem legfelső lapjára.

Remélem, nem tart majd sokáig a szeminárium. Nem marad utána sok időm elérni a Kaliforniába tartó járatomat, ahol a következő héten tanítani fogok. Talán még annyi sem, hogy bekapjak valamit az oslói reptér várójában.

Majdnem dél van, amikor kopogtatnak az ajtómon.

Az ajtóban Jessica Marler áll, aki fáradhatatlan mosolyával és hibátlanul beszárított frizurájával az amerikai önbizalom mintaképe. Jessica a SecureArts, a műtárgyakra szakosodott biztosítótársaság kommunikációs részlegének a feje. Ahogy egyszer mondta: „Árcédulát kell aggatnunk Chagallra, még akkor is, ha megfizethetetlen.”

– Szia, Kari – köszönt, letörölve pár csepp izzadságot az ajka fölül. – Készen állsz? Bocsánat, hogy késtem.

– Semmi gond. Csak hozom a gépem és a jegyzeteim.

Miután felmarkolom a dolgaimat, egy pillanatra megállok a tükör előtt, hogy megigazítsam a hajam, majd így szólok:

– Csak utánad!

– Majd én bemutatlak – mondja a válla fölött Jessica, miközben cipősarka könnyed ritmust dobol a hotel folyosójának padlószőnyegén. – Aztán a tiéd a színpad. Jó lesz így?

– Persze.

Jessica ismét rám villantja a védjegyévé vált mosolyát.

A földszinten, a hotel legnagyobb konferenciatermének színfalai mögött egy lófarkas hangtechnikus ráteszi a mikrofont a fejünkre, és rácsípteti az övünkre a hozzá tartozó akkumulátort.

– Megteszi, hogy repülőüzemmódba teszi a telefonját? – kérdi. – Lehet, hogy belezavar a hangtechnikába.

– Természetesen.

Kiveszem a készüléket a kosztümöm zsebéből, és ráhunyorgok az értesítések tömkelegére: a legutolsó egy SMS Aputól, amit néhány perce küldött:

Fel tudnál hívni?

Gyorsan válaszolok neki: Most nem, mindjárt jelenésem van a színpadon.

Három ugrándozó pötty jelzi, hogy Apu gépel, így megvárom a válaszát.

A Sonban történt gyilkosságokról van szó.

Gyilkosságokról? Miféle gyilkosságokról? Egész reggel az előadásomra készültem, és nem is néztem a híreket.

Gyorsan átlapozom a korábbi értesítéseimet, és felfedezem, hogy az ország összes komoly hírügynöksége a „soni gyilkosságokról” tudósít. A részleteket nincs időm elolvasni, mert Jessica már a színpadra tart, hogy felkonferáljon.

Amikor csak felbukkan egy hír egy holttestről, mindig eszembe jut Vetle. Apu viszont a „gyilkosságok” szót használta, többes számban, ami azt jelenti, hogy nem a fiamról van szó. Apu szólt volna, ha ennek bármi köze van Vetléhez, ráadásul akkor nem üzenetet írt volna, hanem telefonál.

Akkor hát miről akart velem beszélni?

Talán segédkeznem kellene a rendőrségnek?

Nem, Apu nyugdíjba vonult. Ha a rendőrség a segítségemet kérné, akkor az utóda, Unni Flem vagy Ramona keresett volna meg.

Mély levegőt veszek, pár másodpercre behunyom a szemem, és megpróbálom elhessegetni a fiam emlékképét. Azt, amelyik mindig elsőként jelenik meg előttem: Vetle boldog arcát, ahogy felbukkan a medence vize alól az utolsó napon, amikor láttam, és amikor a születésnapját ünnepeltük. Ez a kép mindig emlékek zuhatagát indítja el bennem, és ezekkel együtt a fájdalom is rám zúdul.

Szedd össze magad!, mondom magamban, majd kinyitom a szemem. Fókuszálj a munkádra, és vedd fel a „Jól vagyok” maszkodat! Csak a többi testbeszédszakértő lát majd át rajta.

Bal lábamat a lépcső első fokára teszem. Remegek, ahogy odalépek a függöny mögé. A konferenciaterem sustorgása elhalkul.

– Jó napot kívánok, hölgyeim és uraim! – köszönti őket Jessica erős, magabiztos hangon. – Egy éve, amikor megtudtam, hogy a következő összejövetelünk Kari szülővárosában, Oslóban lesz, azonnal arra gondoltam, így majd biztos tud időt szakítani arra, hogy megtiszteljen bennünket egy előadással. És szerencsénkre, így is lett. A briliáns dr. Kari Voss egész életét az emlékezet és a testbeszéd kutatásának szentelte, mégpedig olyan szinten, hogy Norvégiában „Az emberi hazugságvizsgáló” néven vált ismertté. Dr. Voss a norvég rendőrség konzultánsaként működik közre, emellett pedig a Lundi Egyetem humán tudományokkal foglalkozó tanszékének vezetője Svédországban, valamint a kaliforniai Irvine-ban. Kérem, köszöntsék nagy szeretettel dr. Kari Vosst!

Tapssal fogadnak. Miközben Jessica visszavonul a kulisszák mögé, én a színpad közepére sétálok, ahol mosolygó arcok tömegével nézek szembe.

– Jó napot! Igazán köszönöm. És Jessicának is köszönöm a szép felkonferálást. Örömömre szolgál, hogy ma itt lehetek. Az igazat megvallva, igazi felüdülés ez a bűnüldözés, a tisztességtelen üzletemberek lebuktatása vagy épp a nem kifejezetten pókerarcú pókerjátékosok tanulmányozása után.

A közönség felnevet.

– Attól, hogy itt lehetek, és a világ legjobb műkincsbiztosítási ügynökeit taníthatom arra, hogyan kapják el a tolvajokat, úgy érzem magam, mintha az Ocean’s Elevenben lennék.

A hallgatóság ismét felkacag.

– Mindannyian hazudunk.

Szünetet tartok, és egy kicsit elnyújtom a csöndet.

– Bizony, mindannyian. És az első, akinek hazudunk, az önmagunk vagyunk. Legelőször az emlékeinkben: emlékeznek arra, amikor egyéves korukban a nagymamájuk karjában ringatóztak? Nos, az az emlék nem létezik. Puszta kitaláció. Kétéves korunk előttről nem emlékszünk semmire. Biológiailag valószínűtlen. Az agyunk akkor még nem elég fejlett ahhoz, hogy emlékeket alkothassunk.

Végigpásztázom a közönséget, hogy megbizonyosodjak arról: figyelnek rám.

– Elnézést, ha csalódást okozok, de az emlékeink nem annyira megbízhatók, mint azt hinnénk. A legtöbben úgy gondolják, beletekinthetünk az emlékeinkbe, mintha videoklipek lennének, amelyeket kedvünk szerint játszhatunk vissza, de ez nem igaz. Az emlékeink összefonódnak az életünkkel, az élményeinkkel, és összekeverednek, mint amikor tejet öntünk a vízbe. Ha egyszer összeolvadtak, nem lehet különválasztani őket.

Egy ember az első sorban köhögni kezd.

– És akár hiszik, akár nem – folytatom, – akarattal is lehet emlékeket kovácsolni. Ennyire könnyen megmunkálható az emlékezetünk. Egy kollégám azt szokta mondani: „Memóriahekkerek vagyunk: meggyőzzük az embereket, hogy higgyenek el valamit, ami meg sem történt.” Nem, hölgyeim és uraim, ez nem varázslat, és nem is hipnózis. Ez puszta pszichológia.

A közönségre mosolygok.

– De mielőtt fejest ugranánk az emlékeinkbe, vessünk egy pillantást a testünkre! A test ugyanis olyan hangtalan nyelven beszél, amit alaposan meg kell ismerniük a munkájuk folyamán. Ez az egy nyelv az, hölgyeim és uraim, amire igazán számíthatnak. Az egyetlen.

A színpad jobb oldalára sétálok.

– Annak érdekében, hogy megfejthessük a testbeszédet, az agy limbikus rendszerére kell összpontosítanunk. Ez az érzelmi központunk, amely a túlélésért felelős, és sosem tart szünetet. A limbikus rendszer közli a testünkkel, azaz az arcunkkal, karunkkal, felsőtestünkkel, lábunkkal, hogyan reagáljanak a túlélés érdekében. Én azt fogom megtanítani, hogyan ismerjék fel ezeket a reakciókat, hogyan olvassák ki belőlük az igazságot, mivel a szavakban nem bízhatunk. Az egyetlen biztos pont a nonverbális kommunikáció, ahogy azt mi, pszichológusok nevezni szoktuk. Teljességgel lenyűgöző az a tény, hogy a testbeszéd univerzális: kultúrától, sőt még fogyatékosságtól is független. Például még a vakon születettek is eltakarják a szemüket, ha kellemetlen helyzetben találják magukat.

Észreveszem, hogy egy első sorban ülő nő szeme elkerekedik.

– Most biztos azt gondolják, a testbeszéd semmi a verbális kommunikációhoz képest, ugye?

Jobbra-balra ingatom a fejem, és összeszorítom a szám.

– Nos, nagyobbat nem is tévedhetnének. Egyes szakértők úgy vélik, egy átlagos beszélgetés alatt több mint nyolcszáz nonverbális jelet továbbítunk, ami a napi kommunikációnk hatvanöt százalékát teszi ki. És ha mondhatok ilyet … – kapom a szám elé a kezem, mintha egy titkot készülnék elárulni – …amikor szeretkezünk, ez a szám százra ugrik. Már persze akkor, ha jól csináljuk.

A közönség ismét nevetésben tör ki.

Várom, hogy elüljön a hahotázás, mielőtt folytatom.

– Korábban Jessica „emberi hazugságvizsgálóként” mutatott be engem. Ugyan ez egy kissé fennhéjázónak hangzik, de a riporter, aki rám aggatta ezt a becenevet, jobbal elő sem állhatott volna. A hazugságvizsgáló ugyanis nem magát a hazugságot érzékeli, hanem azokat az érzéseket, amiket a hazugság kivált belőlünk. A mai napon pedig erről lesz szó: úgy szúrjuk majd ki a hazugságokat, hogy odafigyelünk arra, mit mond el nekünk a testbeszéd. Ugyanis mindannyian Pinokkiók vagyunk, hölgyeim és uraim. A szó szoros értelmében. Amikor hazudunk, szó szerint megnő az orrunk.

Megpöccintem az orrom hegyét, és a közönség ismét felnevet.

– Nem csalás, nem ámítás. Ugyan szabad szemmel nem látjuk, de amikor hazudunk, az orrunk kissé megduzzad, és viszketni kezd, ami a hazug embert arra készteti, hogy megvakarja.

Ez alkalommal a hallgatóság csendben marad.

– Számtalan ilyen kis jelet rejt a testbeszédünk. Ma nem tudom az összeset megtanítani, mivel évtizedes kutatás és megfigyelés áll mögöttük, de egy egyszerűsített kis térképpel szolgálhatok, ami segíthet önöknek elkerülni az általánosítást: például azt a tévhitet, hogy ha valaki keresztbe fonja a karját, akkor nem ért egyet velünk valamiben, vagy megpróbálja magát távol tartani tőlünk. Ami azt illeti, ez éppenséggel az ellenkezőjét is jelentheti. A mai tananyag nemcsak az igazságok és hazugságok felgöngyölítésében lesz segítségükre a munkájuk során, de még otthon is hasznát vehetik.

A termen sustorgás söpör végig.

– Igen, igen – mondom. – Hazug gyerekek, tinik… házastársak.

A sokaság megkönnyebbülten nevet.

– Kezdésképpen játsszunk egy kis játékot!

A javaslatomat lelkes taps fogadja.

– Ma reggel Inès, a barcelonai irodában dolgozó egyik kollégájuk beleegyezett, hogy részt vegyen egy kis kísérletben.

Egy reflektort irányítanak Inèsre, aki az első sorban ül. A nő felkel, és szégyenlősen integet a kollégáinak.

– Meginterjúvoltam Inèst, és megkértem, hazudjon szándékosan néhány személyes jellegű kérdésben. Most lejátsszuk az interjút, és negyedóra múlva ismét találkozunk, hogy detektívesdit játsszunk, és felfedjük a hazugságait, csupán a testbeszédéből kiindulva. Tizenöt perc múlva visszajövök.

A mögöttem lógó vetítővásznon felvillan a SecureArts logója, és ahogy lejövök a színpadról, elindul a videó.

Miközben Inès válaszol az első kérdésre, kilépek a hátsó ajtón. Gyorsan előveszem a telefonomat, kikapcsolom rajta a repülőüzemmódot, és látom, hogy Apu küldött még egy üzenetet, amiben arra kér, hívjam fel, amint lehetséges.

A színpadon sikerült elnyomnom a gyomromban mocorgó kellemetlen érzést, de most teljes erővel visszatér.

9.

– Mi az?

Ramona Norum főfelügyelő elkapja kollégája, Henrik Meyer pillantását a tükörben. A lift lassan ereszkedik velük lefele, az alagsorban parkoló rendőrautókhoz.

Meyer a mellzsebébe csúsztatja a telefonját.

– Fel tudnál világosítani – sóhajt nagyot, – hogy miért kell nekünk foglalkozni egy soni gyilkossággal egy máskülönben csendes szombaton? Amikor legutoljára néztem, Son nem is tartozott a mi hatáskörünkbe.

Ramona elmosolyodik. Henrik Meyer hatvanhárom éves, és közel áll a nyugdíjazáshoz. A karrierje legjavát azzal töltötte, hogy igyekezett kibújni az adminisztratív feladatok alól. Büszke arra, hogy a rendőrség gyalogosaként szolgál: igazi rendőr ő, és nem PowerPoint-próféta. A valódi, utcán végzett nyomozómunkát élvezi. Ettől függetlenül mindig panaszkodik, valahányszor a munka miatt fel kell állnia a kényelmes irodai székéből.

Ramona már számított a tiltakozására.

– Mert az a nyári lak, ahol a két tinédzsert tegnap éjjel megölték, egy oslói pár tulajdona, akik Bygdøyben laknak. Ugyanez az áldozatokra is igaz. Ez azt jelenti, hogy az ügy a mi asztalunkon fogja végezni, akár akarjuk, akár nem. Gondoltam, jobb lesz elébe menni a dolgoknak. Ma úgysincs sok tennivalónk.

– Ha azt a tíz meccset nem számítod a focibajnokságon – horkan fel Meyer. – Többek között Manchesterben.

– Basszus, erről megfeledkeztem. Bocsánat! Oké, akkor ugorjunk el a boltba, és vegyünk néhány sört, mielőtt bezár!

Meyer morog valamit magában, Ramona pedig elmosolyodik. A rigolyái ellenére kedveli a férfit. Tudja, hogy bármilyen helyzetben számíthat arra, hogy mellette lesz, és nekiveselkedik a munkának.

A mélygarázsban Ramona egy gombnyomással kinyitja egy vadonatúj BMW ajtaját.

– Te vezetsz?

– Ne mondd, hogy ezzel is bajod van!

Meyer válasz helyett vonakodva az utasoldalra sétál. Ramona ismét elmosolyodik, majd beül a volán mögé.

Az E18-as úton hajtanak végig az Oslofjord mentén. Hatalmas a hétvégi forgalom, a nap pedig hideg és szürke. A víz felszínét vékony ködréteg borítja.

– Szóval, az áldozatok – köszörüli meg a torkát Meyer. – Tudunk róluk valamit? Megvan a nevük?

– Eva Eek-Svendsen és Hedda Bülow – feleli a főfelügyelő. – Legjobb barátnők, mindketten tizenhat évesek.

– Jézusom.

– Eva a nyári lak tulajdonosainak a lánya. Hedda pedig William Bülow gyereke. Tudod, a hírolvasóé.

– Baszki.

– Halloweeni bulit akartak tartani a barátaikkal a hétvégén.

Az út mindkét oldalán vastag törzsű fák sorakoznak szorosan egymás mellett, mintha csak átölelnék egymást. Ramona felgyorsít, hogy megelőzzön egy kamiont.

– A szüleiket már, gondolom, értesítették.

– Igen, én szóltam nekik ma reggel.

– Te?

– Igen, mielőtt bejöttem dolgozni. A helyi rendőrség még helyszínelt. Vanja Ebeltoft, az ottani rendőrkapitány, régi jó barátom. Együtt jártunk az akadémiára. Megkért, hogy segítsek.

– Szólnod kellett volna – mondja Meyer. – Elmentem volna veled.

– Tudom, Henrik. És köszönöm. De sürgős volt.

A férfi bólint.

– Hogy fogadták? – kérdezi rövid szünet után. – Hülye kérdés, ne is törődj vele!

Csak William Bülow-val találkoztam személyesen – feleli Ramona. – Nyilván megrázta a dolog. Eek-Svendsenék nem voltak otthon. Fel kellett hívnom őket.

– Hát… – sajnálkozik Meyer. – Ez sosem könnyű.

Ramona mélyet sóhajt.

– Ma vásárolni kellett volna mennem a gyerekekkel.

Negyvenöt perccel azután, hogy maguk mögött hagyták Oslót, megérkeznek Son központjába, és Ramona lelassít. Son sűrűn lakott város, de kicsi és festői. Igazi tengerparti gyöngyszem: az itt lakó művészek a tizenkilencedik század óta merítenek inspirációt a fjordhoz való közelségéből, régi faházaiból, keskeny sikátoraiból. Ramona egyszer komppal érkezett ide Aker Bryggéből egy egynapos kirándulásra Linneával és a gyerekekkel. Behajóztak a divatos kikötőbe, és sétáltak egy kicsit a városban, mielőtt ebédeltek volna az egyik fjordra néző étteremben. Azon a nyári napon turistáktól nyüzsgött a város, most azonban kihaltak az utcák.

A nyári lakhoz érve újságírók és bámészkodók tömegével szembesülnek a rendőrségi kordon előtt. Ramona leparkolja a BMW-t egy Volkswagen mögé, kiszállnak, és bemutatkoznak a bűncselekmény helyszínét őrző tisztnek, aki miután gyorsan átnézi a szolgálati jelvényeiket, átengedi őket.

A nyomozók a házhoz sétálnak a kanyargós felhajtón. Meyer pár lépéssel lemarad, és mire elérik a garázst, már zihálva veszi a levegőt.

A ház előtt pázsit húzódik a szárazföld és a háttérben látható szigetek közötti szoros felé. Mostanra ugyan a hidegtől megsárgult a fű, de ettől még a hely vitathatatlanul szép. Takaróként nyúlik le a sötét, hullámzó tengert szegélyező sziklákig. A sima kövek között felállított fehér rúdon a norvég zászló lobog, mintha lenne mit ünnepelni ezen a reggelen.

– Most komolyan – mondja Meyer. – Miért kell ebben az országban mindenkinek még egy ház egyórányira onnan, ahol lakik? Mi értelme ennek?

Ramona nem válaszol, és a társa továbblép.

– Tudjuk, ki talált rá az áldozatokra? – kérdezi.

– Egy helyi cateringes. Élelmiszert szállított ide az esti bulihoz. Samuel Gregersen, a lányok barátja kábé ugyanakkor ért ide.

A főfelügyelő látja, hogy a társa szemében felismerés villan.

– Irene Gregersen fia – magyarázza. – Tudod, az énekesnőé.

– Baszki.

– Ami azt illeti, a fiú is zongorista. Tavaly olvastam róla egy cikket az Aftenpostenben.

– Azta, jó sok híres ember megfordul ebben az ügyben. A főnök teljesen ránk fog szállni.

– Még egy indok, hogy korán nekifogjunk a munkának. Öltözzünk be, és nézzünk körül!

A helyszínelők a garázs előtt állították fel a sátrukat, így a házhoz vezető ösvény egy részét el is takarja. A nyomozók belépnek, és fehér overallt öltenek magukra, mielőtt csatlakoznának a technikusokhoz, akik ki-be járnak a házba.

Amikor bemennek, ügyelnek arra, hogy csak olyan helyre lépjenek, amit a helyszínelők tisztának jelöltek meg.

– Hát ez nem semmi – szólal meg Meyer, a szájmaszkjától elfojtott hangon.

A folyosót véres ujj- és lábnyomok borítják, vagy leginkább zokninyomok. A vérnyomok egészen az első emeletre vezető lépcsőig nyúlnak, és végigfestik a korlátot. Valaki abba kapaszkodott.

A nyomozók lassan, óvatos léptekkel felmennek a lépcsőn, és megállnak az emeleten, az amerikai konyhás nappaliba vezető közlekedőben. A levegőben fanyar vizelet- és a jól ismert, fémes vérszag terjeng. A technikusok között szinte vágni lehet a csöndet, miközben dolgoznak. Olyanfajta csönd ez, ami akkor ül rá egy bűntett helyszínére, ha az áldozatok gyerekek. Mintha minden jelen lévő ember a vállán viselné a szülők felfoghatatlan veszteségének a terhét.

Eva Eek-Svendsen és Hedda Büdlow egymás mellett ülnek két, a tévével szembeállított konyhaszéken: hátrakötözött kézzel, a mellkasukra bukó fejjel. Elvágták a torkukat. Ramona még távolról is tisztán ki tudja venni a nyakukon végigfutó vágás élét.

Mielőtt elhagyták Oslót, talált róluk fotókat az interneten. Felismeri a bal oldalon ülő Heddát. Szőke haját részben megfestette a vér, és pár tincs az arcára tapadt. Véres felsőjét és melltartóját lehúzták róla, látszik az egyik melle.

Ramona követi a véres lábnyomokat a nappaliba, és megáll egy méterre a lányoktól. Úgy néznek ki, mint holmi hatalmas marionettbábuk, amelyeknek elvágták a zsinórjait, és befestették őket vörösre.

A kezüket és a körmüket innen nem látja tisztán, így hát nehéz megállapítani, hogy küzdöttek-e a támadójuk ellen. Mindenesetre nem úgy tűnik. Nincsenek felborult székek, törött poharak, és nem szakadt a ruhájuk.

A székek lábánál sötétvörös vértócsa terül el. A több mint egy méterre lévő világosszürke szőnyeg sokat felszívott belőle, és a fehér parkettán is vérfoltok éktelenkednek. Ramona úgy gondolja, ez az elkövető lábnyoma lehet, aközben járkálhatott itt, miközben meggyilkolta a lányokat. Vagy utána. Ez megmagyarázná a véres zokninyomokat a lépcsőn és az előszobában, ahol valószínűleg felvette a cipőjét.

A főfelügyelő közelebb lép.

Az elkövetőnek nemcsak a lába lehetett véres, hanem az egész teste. Ha az áldozatai előtt állt, amikor megölte őket, a nyaki verőérből felszabaduló nyomás teljes egészében beterítette őt. A spriccelő vér otthagyta a nyomát a másfél méterre lévő tévén és mögötte a falon is.

Nem, gondolja meg magát Ramona, nem történhetett így. A gyilkos mögöttük állt, amikor elvágta a torkukat. Ez viszont újabb kérdést vet fel: miért lépett bele utána a vérbe? Ráadásul úgy néz ki, mintha négykézláb tapicskolt volna benne, mintha valami… műalkotást szeretett volna festeni.

Ramona visszatér a konyhába, ahol Meyer a konyhapult mellett állva szemrevételezi a tegnap éjszaka maradékait: néhány üres Breezer, egy majdnem üres pezsgősüveg, majd egy félig teli üveg Chardonnay, eldobott dugóhúzó, egy zacskó chips, valamint egy hamutál, benne öt cigarettacsikkel.

Meyer int a társának, hogy jöjjön a konyhaasztalhoz. Ahogy Ramona közelebb lép, majdnem orra bukik egy ott térdelő helyszínelőben. Sietve elnézést kér, az asztal fölé hajol, és a szeme elkerekedik az ott heverő kis nejlonszatyor tartalmának láttán: annyi drog van benne, ami túl sok volna két tinédzsernek.

Megfordul, és ismét a lányokra mered.

Ezt valami szörnyeteg tette, gondolja.

Olyasvalaki, aki élvezte, hogy végignézheti a halálukat.

10.

Megkérem a taxisofőrt, hogy ne a reptérre vigyen, hanem haza. Már írtam e-mailt a titkárnőmnek az Irvine-i Egyetemre, és megkértem, hogy mondja le a jövő heti előadásaimat. Ma este nem mehetek Kaliforniába. Azelőtt nem, hogy kideríteném, mi történt Evával és Heddával, Vetle gyerekkori legjobb barátaival.

Hallom magamban az apám hangját, ahogy tétován suttogja, hogyan haltak meg. Behunyom a szemem, és mélyeket lélegzem, hogy megnyugodjak.

Kettejük közül Heddát ismertem jobban. A mellettünk lévő házban laktak az apjával, Williammel. Egy nap meghallotta egy játék rendőrautó hangját a kertjeinket elválasztó sövényen túlról. Átmászott a bokrokon, és már együtt is játszottak a fiammal. Azonnal barátok lettek, és ez idővel Williamre és rám is érvényes lett.