A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kerry Fisher: Other People’s Marriages, 2021

Fordította
LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Amiről hallgatunk, az nem fáj, 2020

Senki sem az, akinek látszik, 2020

Nem titok, amit ketten tudnak, 2021

A hazugság, ami utolér, 2021

Amit az időm sem gyógyít be, 2022

Egy házban az ellenséggel, 2022

Copyright © Kerry Fisher, 2021

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-87-4

Köszönettel azoknak a csodálatos nőknek,
akik „akkor régen” ismertek engem,
és akiknek a barátsága a mai napig elkísér.

1

STEPH

2018. május 5.

Valamiféle különleges melankólia kíséri a kerek születésnapokat. Az ember végiggondolja azt, ami történt, ami történhetett volna, és ami talán soha nem történik meg. Bénító a tudat, hogy ha valamit meg akarunk tenni, akkor jobb, ha összekapjuk magunkat, mert a homokórában vészesen peregnek a homokszemek, és talán most még lehetségesnek tűnik, azonban sokkal valószínűbb, hogy soha nem lesz rá alkalom.

A hatvanadik születésnapi bulimon a férjem – aki már harminchét éve volt mellettem – beszédet mondott a barátaim és szeretteim előtt, én pedig nem tudtam többé elhallgattatni azt a hangot, amely öt évvel azelőtt még csak halk morajként indult, akkorra viszont már úgy zúgott, mint egy megvadult méhraj. Ha hangosan is kimondtam volna, a férfiak a szobában a torkukat köszörülték volna, és azt dörmögik, hogy inkább töltsem tele a poharamat. A nők két csoportra oszlottak volna: azokra, akiknek a kiadásaikat pénzelő férjük nélkül a nagyvilág veszélyekkel teli vadnyugat lett volna, és azokra, akik éljenezve bepattantak volna velem egy furgon hátsó ülésére, hogy egy utolsó közös kalandra induljunk.

Ránéztem a legjobb barátnőmre, Teresára, aki mellettem állt, és a férje, Paul kezét fogta. Láthatóan mindkettőjüket lenyűgözte Mal ötszázötvenedik alkalommal elmesélt története arról, hogyan ismerkedett meg az ő „bátor és harcias” feleségével 1978 szilveszterén a Trafalgar téren.

– El kell ismerni, hogy Steph ismerkedős szövege nagyon eredeti volt. „Tartanál nekem bakot, hogy felmásszak oda, és csináljak néhány fényképet?” Akkor még nem tudtam, hogy az az emlékműbe csimpaszkodó, a fényképezőgépét részegen lóbáló nő egyszer majd a feleségem lesz.

Tisztán emlékeztem erre a találkozásra annak ellenére, hogy aznap este jó sok sört megittam. Mal segített felmászni az emlékműre, én folyamatosan kuncogtam, és egy kézzel tartottam magam, a másikkal a karácsonyfát és a tömeget fényképeztem. Mal aggodalmasan kiabált, hogy kapaszkodjak erősen, én viszont legyőzhetetlennek, bátornak és szabadnak éreztem magam, egy húszéves, akinek a lába előtt hever az élet, és tálcán kínálja a legjobb kalandokat, amelyekből csak választani kell.

Hál’ istennek akkor még nem tudtam, hogy negyven évvel később szilveszterkor azon fogunk alkudozni, ki vigye a sajttálat, és vajon nincs-e túl későn hajnali fél egykor taxit fogni.

Elképzeltem, hogy kimondom, amire gondolok. Paul összevonná a szemöldökét, ahogy szokta, amikor nem biztos benne, hogy viccelek-e, vagy komolyan beszélek. Teresa valószínűleg azt felelné, hogy csak ki kell aludnom magam, mert a pezsgő beszél belőlem, és holnap reggel mindent egészen más színben látok majd. Még ennyi év barátság után, amelyben egymást támogattuk, hogy ne fulladjunk bele az anyaság tengerébe, sem voltam biztos benne, Teresa vajon tényleg megérti-e, hogy képtelen vagyok megállapodni, és elfogadni a fennálló állapotot. A nyughatatlanság még mindig itt dolgozott bennem, és tett egyszerre vakmerővé és bátorrá. Ő biztosan azt gondolná, hogy észszerűtlenek az elvárásaim, és hogy még nem nőttem fel.

Evie talán megértette volna, bár ő maga is hozott néhány érthetetlen döntést. Jövő csütörtökön ő is hatvanéves lesz. Evie. Az én csodás, ragyogó barátnőm. Még mindig hiányzott.

Ismét a férjemre fókuszáltam, aki hosszan ecsetelt egy analógiát a kertészkedés iránti szeretetemről. E szerint én egy Vénusz légycsapója voltam, aki azonnal összecsattintotta a levelét, ha valami túl közel ment hozzá.

Teresa megbökött.

– Te nem mondasz beszédet?

– Nem. Szerintem az emberek nem kíváncsiak a sok köszöntőre. Jobban érdekli őket az evés meg az ivás.

– Lehet, hogy a máséra nem, de a te beszédeid mindig olyan viccesek. Az estém fénypontja lenne.

Imádtam, hogy Teresa még mindig szórakoztatónak talál, mert én már nem is emlékeztem, mikor nevettettem meg utoljára a családomat. Akartam néhány szót mondani a szülinapi bulimon, mivel sosem hittem abban, hogy a beszéd kizárólag a férfiak előjoga, a nőknek pedig csendben kell ülniük a hajukba font rózsabimbókkal, miközben a férjük finoman viccet csinál abból, hogy a nejük mindig nekitolat a lámpaoszlopnak. Az elmúlt néhány évtized során ehhez határozottan ragaszkodtam is, sosem kérdőjeleztem meg, hogy jogom van-e felszólalni, ahol és amikor csak akarok, mert meg voltam győződve róla, hogy az, amit én akarok elmondani, legalább olyan fontos, mint a körülöttem lévő férfiak mondandója.

Az esküvőm napján az anyósom, Janet motyogott valamit a „hitvesi hagyományokról”, Mal azonban leszerelte azzal, hogy „Steph nem egy átlagos feleség, Anya”. Erre az anyósom az egész esküvő alatt bájosan és rosszallóan lebiggyesztette az ajkát.

A negyvenedik születésnapomon kicsit elragadtattam magam a reflektorfényben, és anekdotákba kezdtem a jelen lévő vendégek legalább feléről. Még mindig élénken éreztem Evie hiányát annak ellenére, hogy próbáltam meggyőzni magam, hogy nagyon sok barátom van még, ezért nem számít. Pedig számított. Továbbra is reménykedtem benne, hogy még nincs túl késő, és valahogy megtaláljuk majd az egymáshoz visszavezető utat. Emlékszem, végignéztem a vendégeken, a felém forduló arcokon, és rájöttem, hogy néhány barátom remek társaság, egyesek csodálatos hallgatóság, de nagyon kevesen vannak, akik igazán szívbéli jó barátaim, akiknek az életét nem csupán meghallgatom, hanem velük együtt át is élem. Evie ilyen volt. Miközben mindenki tapsolt és háromszor éljenzett nekem, visszatartottam a szemembe gyűlő könnyeket.

Mal megjegyezte, milyen gyorsan elszaladt az utóbbi tíz év, és ez visszazökkentett a jelenbe. Mindenki nevetett, amikor kopaszodó fejére mutatott, és azt mondta:

– Ennyit számít tíz év.

Teresa a fülembe súgta:

– Amit te mondtál az ötvenedik szülinapodon, az sokkal találóbb volt. Csak nézz körül!

Elmosolyodtam, mert eszembe jutott, hogy nem aratott túl nagy sikert a viccem, miszerint a negyvenedik születésnapom a halál csókja volt a jelen lévő párok legalább felének, mivel új partnerrel jelentek meg.

Mal másnap azt mondta, hogy „súroltam a gorombaság határát”. Én csak nevettem.

– Alig várom, hogy hatvanéves legyek, és felszállhassak a gorombaság csúcsára. Őszintén, ha valaki nem érti a tréfát, akkor majd olyanokat hívok meg a bulimba, akik értik.

Most pedig itt voltam a hatvanadik szülinapomon, és hagytam, hogy a férjem beszéljen helyettem. Amikor megemlítettem, hogy szeretnék köszöntőt mondani, elfintorodott.

– Szerintem az emberek nem akarnak hosszú szónoklatot hallgatni. És tudod, milyen vagy, ha iszol egy keveset… Fogalmazzunk úgy, hogy nem szívesen adod át a mikrofont…

A fiunkhoz, Benhez fordult támogatásért, aki hozzátette:

– Kell egyáltalán beszéd egy szülinapi bulin? Az emberek csak táncolni meg inni akarnak, nem? Már megbocsáss, Anya, de valószínűleg mindannyian hallották már az összes történetedet.

A „már megbocsáss” a mi családunkban azt jelentette, „rendkívül sértő megjegyzések következnek”, és bár finom ugratásnak álcázzák, mégis sikerül elérniük, hogy úgy érezzem magam, mintha mindenki a szemét forgatná, ha megkocogtatnám a poharamat a kanalammal. Így hát bólintottam, és azt válaszoltam:

– Valószínűleg igazad van. Akkor majd te köszönd meg mindenkinek, hogy eljött, Mal! – Úgy tettem, mintha egy terhes kötelességtől szabadított volna meg.

Megint a férjemre figyeltem.

– Szeretném poharam emelni Stephre, az egészségre…, ami természetesen nagyon fontos… – Teresa megszorította a kezem, én pedig éreztem, hogy a sírás kerülget. – A gazdagságra…, ami már nem olyan jelentős most, hogy Steph nyugdíjba vonult, és én vagyok az egyetlen kenyérkereső. Igyatok annyi pezsgőt, amennyit csak tudtok, mert mire betölti a hetvenet, valószínűleg csődbe megyünk. Azt hiszem, nem lesz olyan nagy kihívás hozzászoknia a kitartott nő szerepéhez, mint ahogy reméltem.

Éreztem, hogy felébred bennem a harag, amiért Mal olyan asszonynak állított be, mint aki éveken át csak lézengett, és aprópénzzel járult hozzá a családi kasszához, most pedig ámokfutást rendez a hitelkártyájával, aromadiffúzort vesz a vécébe vagy szellemes feliratú táblácskákat a saját pocsék főztjéről. Biztos voltam benne, hogy minden vendég meglepődne, ha tudná, hogy az évek során teljesen külön kasszán voltunk, és egyformán járultunk hozzá a családi költségvetéshez. És ezen egyáltalán nem változtatott a nyugdíjba vonulásom sem. Ha mindenképpen szőrszálhasogatók akartunk volna lenni, akkor az én keresetem tette ki a nagyobb részét annak az összegnek, amelyből egy kis lakást vettünk Redhillben, és kiadtuk albérletbe, hogy legyen egy fix pluszjövedelmünk.

Körülnéztem. Ha bárki is felháborodott azon, hogy Mal elnéző családfenntartóként tüntette fel saját magát, aki fizeti a neje felesleges kiadásait, miközben az csak mandulás tejeskávét iszogat egész nap, akkor rendkívül jól titkolta.

– És végül a boldogságra…, mindannyiunkra!

A vendégek mormolták, „egészségünkre”, én pedig igyekeztem visszafogni magam, nehogy tisztázzam az anyagi helyzetünket. Ehelyett mosolyt ragasztottam az arcomra, és felsóhajtottam a gondolattól, hogy Mal beszéde elkerülhetetlenül egy hatalmas veszekedés alapját fogja képezni.

A menyem, Gemma odajött hozzám, és félbeszakította mérgező gondolataim áradatát.

– Jól szórakozol? – kérdezte.

– Remekül.

Összekoccintotta a poharunkat.

– Rád! El sem hiszem, mennyi barátod van.

– Csak a bor miatt jöttek.

– Szeretnek téged. Mindannyian szeretünk.

Próbáltam nem túl sokat agyalni azon, hogy a fiamban a feleségét szeretem a legjobban. Már régen eldöntöttem, hogy bárkit is vesz feleségül, én imádni fogom. A menyek istenei azonban nem csupán rám mosolyogtak, de egyenesen olvasztott színaranyat küldtek nekem. Gemma okos volt, vicces, és ami a legfontosabb, tudott bánni a fiammal. Bennek harminchat évnyi gyakorlat állt a háta mögött egy olyan anyával, aki képtelen magában tartani akár egyetlen gondolatot is, mégis úgy viselkedett, mintha tolakodóan kíváncsi lennék, valahányszor bármi másról kérdeztem, mint hogy milyen állatot kezelt a munkája során. Ha megpróbáltam meghívni egy családi ebédre, olyan bonyolult tárgyalásokat kellett folytatnom vele, mintha túsztárgyaló lettem volna. Kivéve persze, amikor arra volt szüksége, hogy vigyázzak a gyerekeire, mert akkor villámgyorsan vágott az esze, hogy mikor milyen programja van.

Gemma oldalra biccentette a fejét.

– Jól vagy?

– Persze, csak egy kicsit melegem van.

Valójában nagyon melegem volt, mert próbáltam elhessegetni magamtól azt a gondolatot, amely már öt éve ott motoszkált a fejemben. Felhangzott a Brown Eyed Girl, és mindenki felállt, hogy táncoljon, én pedig elképzeltem, ahogy ez a sok ember felkapja a fejét, felvonja a szemöldökét és eltátja a száját. „Hiszen alig egy hete voltunk a hatvanadik szülinapján! Mal nagyon szép beszédet mondott róla. Most pedig elhagyta!”

Pedig el fogom hagyni. Arra gondoltam, akár egy évet élek még, akár harmincat, nem fogom azt hallgatni állandóan, hogy a lakásbiztosítás díja tizenkilenc hetvennel felment, és hogy nem szereti a gombát, valahányszor burgundi marhát főzök. Azt akartam érezni, hogy magamba fogadom az életet minden színével együtt, nem pedig csak néhány szippantást engedek be egy illatos zsebkendőn keresztül. Bárhogyan is fogom megvalósítani, a következő születésnapomon már teljesen más lesz az életem.

2

TERESA

1984. január

Egy emberekkel teli teremben mindig van egyvalaki, akihez a többiek vonzódnak. Sosem értettem, miért, valószínűleg azért, mivel én sosem voltam ez a személy. Úgy hiszem, minél kevésbé érdekel valakit, mit gondolnak róla mások, kedvelik-e vagy sem, az emberek annál inkább szeretnék kivívni az elismerését. Mihelyt belépett a parókián abba a dohos helyiségbe, ahol a baba-mama klub összejövetelét tartották, azonnal tudtam, hogy az összes többi nő a barátja akar lenni. Bevonult, hosszú, sötét haja lobogott, aztán nagyot káromkodott, amikor beleakadt a babakocsi kereke a küszöbbe.

– Jó reggelt! Steph vagyok – mondta, és integetett a jelenlévőknek, aztán a babakocsiban ülő kisfiúra bökött a fejével, aki nekifeszült a szíjaknak, mert már alig várta, hogy kiszabadulhasson. – Ő pedig Ben.

Miután Ben kiszabadult, azonnal a játék garázshoz futott, és elvett néhány autót egy kisfiútól, aki már korábban ott volt, erre az hangosan kiabálva tiltakozott. Ben arccal a padlóra feküdt, aztán hangos brümmögő hangokat hallatott. Steph egy pillanatra odanézett, megvonta a vállát, majd a mellettem lévő üres szék felé indult. Az anya, akinek a fiától Ben elvette az autókat, rosszallóan morgott, Steph azonban nem érezte kötelességének, hogy döntőbírót játsszon egy játék autó miatt.

– Ha az embernek gyereke lesz, miért kell egész hátralévő életében kemény műanyag széken ülnie? Szerintem a szülés már önmagában is feljogosíthatna minket, hogy egy életen át puha libatollon üljünk. – Felém fordult, és a kezét nyújtotta. – Steph vagyok.

– Én meg Teresa. Örülök, hogy megismertelek.

– Szóval, hogy mennek itt a dolgok? A gyerekek eltűnnek játszani, miközben mi kávézunk és a férjeinkre panaszkodunk? Kérlek, mondd, hogy nem kell felváltva beszállnunk a játékba, és úgy tenni, mintha műanyag kekszet ennénk!

Felnevettem.

– Nem, ők szabadon játszhatnak, mi pedig beszélgetünk. Szerintem a legtöbbünknek ez az ürügye, hogy kimozduljon otthonról egy esős napon, különösen télen.

– És melyik a tiéd?

– Ross, ott játszik azzal a filckirakóssal. Most lett kétéves. – Titokban azt reméltem, ha elhozom ide a fiamat, akkor kicsit könnyebben szerez barátokat, mint én, mert ez nekem sosem ment igazán, ő azonban nem mutatta jelét, hogy szeretne csatlakozni a többi gyerekhez. Beérte a saját kis világával.

– Milyen ügyes vagy, hogy olyan gyereket neveltél, aki képes csendben ülni és elszórakoztatni magát! Ben azért született erre a világra, hogy felfordulást okozzon. Vagy csak én vagyok rossz anya.

– Szerintem ez itt minden anya fejében megfordul néha. Az enyémben biztosan, különösen, amikor dolgozom.

Steph arca felragyogott.

– Ó, hála az istennek, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki dolgozik! Az ilyen összejöveteleken mindig úgy érzem magam, mint valami vén csaló. Most azt kellene mondanom, hogy Ben miatt jövök ide, pedig leginkább azért, hogy ne golyózzak be attól, hogy egész nap otthon gubbasztok. Csak azért jöttem el, mert a következő hat péntekem szabad. Ki kell vennem a tavalyról maradt szabadságomat. Te mivel foglalkozol?

És ekkor elkezdtünk arról beszélgetni, hogy én hetente háromszor gyógytornászként dolgozom – „Milyen szerencsés vagy, lefogadom, hogy a szakma minden trükkjét ismered, hogy ne pisilj be a szülés után hónapokig” –, ő pedig a turizmusban dolgozott, külföldi szállodákkal köt szerződéseket, ami számomra hihetetlenül csillogónak hangzott.

Azonnal éreztem a nyomást, hogy sokkal izgalmasabbnak tüntessem fel a munkámat, azt, hogy a törött vagy sérült végtagokat tettem lassan újra életképessé és használhatóvá, mint amilyen valójában volt, azonban Stephet láthatóan őszintén érdekelte.

– Biztosan hallottál mindenféle történetet a betegeidtől munka közben. De gondolom, nem mondhatod el. Micsoda lenyűgöző foglalkozás!

Rejtélyesen bólintottam, bár én sosem értettem igazán a bájcsevegéshez, nem úgy, mint néhány kollégám, akik mindent tudtak a pácienseikről, kivéve azt, hogyan hozzák helyre a vállizomszakadásukat. Én inkább csendben szerettem dolgozni, mert közben elképzeltem minden ínszalagot és minden porcot a bőr alatt. Ez a bőrnadrágos nő élénk narancssárga blúzban és hatalmas válltömésekkel rémálom lett volna betegként, mert elterelte volna a figyelmemet a beszélgetéssel. Mielőtt azonban eszembe juthatott volna bármilyen vicces anekdota, talpra ugrott és azt mondta:

– Megyek, hozok kávét.

Megköszöntem neki, aztán néztem, ahogy odasétál, és leveszi a lábáról a frissítőket kínáló segítőt, mintha bármelyik kialvatlan anya többet kaphatott volna a fejenként egy darab nápolyinál. Nemsokára egy másik nő is csatlakozott hozzá, és hamarosan együtt nevetgéltek, majd Steph letette a kávét, hogy gesztikuláljon, a keze ide-oda repkedett a két nő elragadtatott tekintete előtt. Én már azért is gratuláltam magamnak, ha sikerült néhány csendesebb nővel elbeszélgetnem pár percig, miután hat hete ide jártam. Biztosra vettem, hogy Steph férje nem állt meg a küszöbön munkába induláskor, mint Paul, hogy hátrafordulva azt mondja neki, „Érezd jól magad, tudod, hogy élvezni fogod, ha már ott leszel. Rossnak pedig hozzá kell szoknia más gyerekek társaságához is, mielőtt iskolába megy.”

A Stephhez hasonló nők, akiket az egyetemen ismertem meg, akikben ugyanígy vibrált a joie de vivre{1}, és ugyanilyen magabiztosak voltak, kivétel nélkül elkerülték a társaságomat. Nem maradtak mellettem olyan sokáig, hogy megismerjenek, vagy én elég magabiztos legyek ahhoz, hogy szórakoztassam őket. Már az is csodaszámba ment, hogy férjet találtam magamnak. Hál’ istennek egy tollaslabdameccs és a szakértelmem, amikor Paul kificamította a bokáját a pályán, azt jelentette, hogy látott bennem valamit, amit még én sem értékeltem magamban.

Steph egy új barátnővel és nagy lendülettel tért vissza. A másik nő magas volt, olyan nadrágot viselt, amire az anyám azt mondta volna, hogy lóg rajta, a blúza pedig annyira volt begombolva, hogy tekintélyes méretű keblének és fekete csipkemelltartójának tetejét még éppen lehetett látni. Az én mellemet elintézte a szoptatás. Eleve nem volt túl nagy, most viszont úgy nézett ki, mint egy kiszáradt folyómeder az augusztusi hőségben.

Elfordítottam a tekintetem a mellkasáról, és egy pillanatra eszembe jutott, vajon Paul összehasonlítja-e az én kidurrant lufimat más nők mellével.

– Teresa, ő itt Evie. Ő is az a fajta csodálatos anya, aki nem menekült vissza a munkába, és így szégyent hoz rám. Az ott az ő kisfia a traktoron, Isaac.

Ez a megjegyzés bárki mástól szúrósnak vagy tiszteletlennek hangzott volna, Steph azonban olyan hangsúllyal mondta, hogy Evie csak a szemét forgatta, és azt felelte:

– Csodálatos? Nem hinném. Te valószínűleg jobban élvezed a munkádat, mint amennyire én szerettem a John Lewis áruház fehérneműosztályán dolgozni. Egy idő után már képtelenség mindig újabb dekorációt kitalálni Valentin-napra, amiben nincs piros bugyi. Különben is, a férjem nem akarja, hogy dolgozzak, szóval… – fintorodott el, mintha valami kínos igazságot ismert volna be.

Steph elmosolyodott.

– A férjed nem akarja, hogy dolgozz? És te mit akarsz?

Összeszorult a gyomrom. Elméletben szerettem a szókimondó, egyenes embereket, a valóságban viszont kínos volt nézni őket. Evie azonban nem akadt fenn Steph szurkálódásain, csak lazán vállat vont.

– Nem nagyon gondoltam bele. Igazából sosem akartam visszamenni dolgozni, szeretek otthon lenni Isaackel.

Steph megrázta a fejét.

– Le a kalappal előtted! Én zavarba jövök attól, milyen felszabadultnak érzem magam, amikor el kell mennem egy üzleti útra. Az irodában folyton azt kérdezgetik, „Akarod, hogy valaki mást küldjünk Olaszországba?”, én pedig gyakorlatilag már meg is rendeltem a taxit a repülőtérre, még mielőtt befejezték volna a mondatot.

Csodáltam Stephet, amiért nem aggódott amiatt, hogy elítéljük, egyúttal, ha tényleg nem túlzott, sajnáltam egy kicsit Bent. És egy kicsit kínosan is éreztem magam, mintha megszegte volna az anyaság hallgatólagos törvényét azzal, hogy bevallotta azt, ami időnként minden anya fejében megfordul. Legalábbis reméltem, hogy mások is így érzik. Én nem vágytam rá, hogy napokra eltűnjek Olaszországba, viszont nagyon élveztem, amikor ebédidőben kiültem a szemközti parkba, és öt percet egyedül tölthettem anélkül, hogy válaszolnom kellett volna számtalan miértre, vagy megint el kelljen olvasni a mesét a hídról lehajtott teherautóról. Paul előtt úgy tettem, mintha minden rendben lenne, bár mindig belém szúrt a féltékenység, valahányszor megláttam a kollégámat, Rogert, aki a vezető gyógytornász állásról beszélt, amit én nem tudtam elvállalni, mert nem lehetett részmunkaidőben végezni. Megörököltem Roger jó néhány betegét, akik elmondták, hogy a velem töltött négy hét alatt sokkal nagyobb javulást tapasztaltak, mint vele hónapok alatt. Ez viszont csak olyan volt, mintha sót dörzsöltek volna a sebbe.

Paul megölelt, és azt mondta:

– Majd eljön a te időd is, amikor Ross iskolába megy. Ez nem tart örökké. – Néha azonban, amikor Roger a legkönnyebb eseteket adta át nekem, nem pedig azokat, ahol találékonyságra és kísérleti módszerekre lett volna szükség, azon kaptam magam, hogy azt kívánom, bárcsak véget érne már Ross gyerekkora.

Mielőtt megtaláltam volna a megfelelő szavakat az arany középúton Steph munkaszeretete és Evie boldog otthon tartózkodása között, az összejövetelt vezető Linda tapsolt egyet.

– Jól van, mindenki felkészült egy kis éneklésre?

Steph felhorkant.

– Ha én énekelni kezdek, az összes gyerek sírva fakad.

Linda elutasítóan legyintett.

– Itt most a zene öröme a fontos. Jót tesz a léleknek. Szóval, ha szeretnétek idehívni a gyerekeiteket, adok mindenkinek valami hangszert.

Ben hallani sem akart róla.

– Nem. Nem éneklek. Autózom.

Steph odament hozzá egy dobbal, hogy magunkhoz csábítsa, a gyerek azonban a földre dobta a hangszert, és folytatta a játékot: pótkocsikat akasztott a teherautókra. Steph felvette a földről a dobot, és visszaült a helyére.

Linda várakozóan nézett rá.

– Steph, ha szeretnéd idehívni… Bent, ugye? …közénk, akkor elkezdjük az Old MacDonald had a Farmot.

– Úgyis csak sírni fog, ha elszakítom a teherautóitól. Kezdjük el nélküle! – felelte Steph, és ügyet sem vetett Linda passzív-agresszív szemöldökráncolására. Én máris Steph legjobb barátnője akartam lenni. Talán ragad rám valami abból, hogy ne érdekeljen, mit gondol rólam egy egész teremnyi ember. Talán nem fogom naponta hússzor levenni meg feladni Rossra a pulóverét, nehogy valaki azt gondolja, olyan anya vagyok, aki nem tudja, milyen melegen kell öltöztetni a fiát ahhoz, hogy ne fázzon meg.

Linda gondoskodott róla, hogy kivétel nélkül mindenkinél legyen hangszer.

– Miért ne szórakozhatnának egy kicsit az anyukák is?

Éreztem, hogy Steph próbálja visszafojtani a nevetést mellettem.

– Ha szükségem lett volna meggyőző okra, hogy visszamenjek dolgozni… – súgta oda.

Nem reagáltam, de titokban elismeréssel adóztam neki. Éppen tegnap kellett elmagyaráznom a férjem szüleinek, miért akarom folytatni a munkámat hetente háromszor, amikor Ross tüsszentett egyet. Az egész beszélgetés megszakadt, mert az anyósom újra és újra azt ismételgette, hogy „hapci!”, én pedig legszívesebben felkiáltottam volna: „Azért szeretem a munkámat, mert rendesen tudok beszélgetni az emberekkel, akik nem hagyják abba a mondandójukat abban a pillanatban, ahogy Ross tüsszent egyet vagy bepisil!”.

– Gyerünk, mindenki, csapjunk nagy lármát! – kiáltotta Linda. – Csodálatos! Akkor most próbáljunk meg egy másik dalt! – Még mindig megpróbálta odahívni hozzánk Bent.

Steph halkan mérgelődött.

– Az ég szerelmére, bőven lesz még alkalom az életben, hogy beálljon a sorba. Most komolyan, kétévesen már el kell kezdenie?

Ő nyilvánvalóan nem egy olyan anya mellett nőtt fel, akinek az volt a szavajárása, hogy „Mit fog gondolni rólad az a hölgy, ha így viselkedsz?”, ezért huszonkilenc évesen még mindig amiatt aggódtam, hogy „Mit fog gondolni rólam az a hölgy ott”, nem úgy, mint Steph, aki olyan lelkesen ütötte a dobot, és olyan hangosan énekelte a dalt, hogy a teremben mindenki őt nézte. Elfojtottam a kuncogásomat, amikor Linda nem tudta eldönteni, hogy haragudjon-e Stephre, amiért nem veszi komolyan a dolgot, vagy elismerően bólogasson, mert valaki legalább rendesen odateszi magát.

Evie-re pillantottam, akinek az ölében ott ült Isaac, és igazi öröm látszott az arcán, miközben segített neki megszólaltatni a triangulumot. Igyekeztem abba a ténybe kapaszkodni, hogy más gyerekekkel együtt lenni és a xilofont ütögetni bizonyára kedvezően hat Ross fejlődésére, ám egy sokkal nagyobb részem összerándult belül, valahányszor a szájába vette az ujját. Lopva folyton megtöröltem a kezét egy nedves törlőkendővel, amely mindig a táskámban volt, és közben olyan halkan énekeltem a soron következő dalt, hogy csak egy bionikus hallókészülékkel lehetett volna meghallani.

Hála istennek, Linda ezután véget vetett a találkozónak.

– Jövő héten találkozunk ugyanekkor. Ha lennétek szívesek segíteni elpakolni a játékokat, mielőtt elmentek…

Evie és én azonnal elkezdtük felszedegetni a játékokat a földről, és odavinni Lindának, miközben Steph óvatosan beletett néhány építőkockát egy ládába.

– Ha a jövő héten nem találkozunk, akkor az azért lesz, mert elkaptam a hasmenést az építőkockától.

Együtt sétáltunk ki az épületből, mire ő a város felé bökött a fejével.

– Én arra lakom, öt percre innen. Lenne kedvetek meginni nálam egy kávét? És megmosni a kezeteket? Azt hiszem, nekünk lesznek a legszuperebb antitestjeink, ha túléljük azt a fertőt ott a parókián.

Akaratlanul is vonzódtam Stephhez, ahogy ilyen magabiztosan meghívott minket, két idegent a lakásába. Ő nyilvánvalóan nem mérlegelte az előnyeit és a hátrányait annak, hogy esetleg túl kétségbeesettnek, túl csimpaszkodónak, túl rámenősnek, túl bizalmaskodónak tűnik, vagy bármelyiknek a közül a száz dolog közül, ami nekem megfordult volna a fejemben, és ami miatt elköszöntem volna tőlük a sarkon ahelyett, hogy kockáztatok és megpróbálok összebarátkozni velük. Stephben semmi sem utalt arra, hogy a haja tövéig elvörösödne, ha azt mondanánk: „Köszönjük, majd inkább máskor.” Mert én ilyen helyzetben biztos, hogy soha többé nem vettem volna a bátorságot, hogy újra megkérdezzem.

Hagytam, hogy Evie válaszoljon először, ha esetleg nem akarna jönni, ne nekem kelljen egy órán keresztül fenntartanom a beszélgetést.

– Nagyon szeretnék, de a férjem hamarosan hazajön ebédre.

– A férjed hazamegy ebédre? Miért nem hívod fel tőlem, és mondod meg neki, hogy még nem mész haza?

Evie habozott.

– Megtehetném, azt hiszem. – Lehajolt, és megigazította Isaac sapkáját. – Nem, jobb, ha inkább megyek. Nem szereti, ha nem vagyunk ott.

– Ó, ugyan már, élj egy kicsit veszélyesen! Csak össze tud rakni magának egy sajtos szendvicset.

– Kicsit bűntudatom van, hogy nem megyünk haza, miközben vár ránk. – Láttam Evie-n, hogy szeretne igent mondani, ahogy én is, de nehezen tud spontán viselkedni. Reméltem, hogy Steph nem erősködik túlzottan, hogy Evie-nek ne kelljen további kifogásokat keresnie. – Talán összehozhatjuk a jövő héten, és akkor majd kikészítek neki valamit előre.

Steph megrázta a fejét.

– Az ég szerelmére, meg ne mondd a férjemnek, milyen jó feleség vagy! Ő már attól is szerencsésnek tartja magát, ha nem iszom meg az összes tejet.

Evie elindult az utcán Isaackel, aztán megállt, mert engedte, hogy a fia beleugorjon a pocsolyába.

Steph hozzám fordult. Arra számítottam, hogy leráz, azt javasolja, majd máskor találkozzunk, de meglepett, mert azt kérdezte:

– Ugye nem kényszerítesz rá, hogy egyedül töltsem a délutánt, és cápát horgásszak a mágneses horgászbotommal?

Nem jutott eszembe olyan kifogás, amitől ne tűntem volna 1940-es évekbeli háziasszonynak, ezért megráztam a fejem, miközben Ross és Ben egymáshoz hajolva zagyvaságokat beszélt a babakocsiban. Már alig vártam, hogy elmondjam Paulnak, nem csupán el mertem menni ma reggel a baba-mama klubba, de lehetséges, hogy egy új és érdekes barátnőt is szereztem. Egy olyan stílusú nőt, mint amilyenekkel a húgom, Wendy szokott mindig lógni, és akikről az anyám a telefonban úgy beszélt, hogy „mindenfelé járkál azokkal a barátnőivel, igazi vadócokkal”. Nem tudtam nem törődni a csalódottságával, hogy a húgommal ellentétben én mindig is inkább magamnak való voltam. „Úgy értem, Paul nagyszerű ember, de szükséged lenne barátnőkre is, és egy tőle független életre.” Amikor tiltakoztam, hogy jó állásom van, csak horkantott egyet. „Lazítanod kellene egy kicsit, Teresa. Ne légy mindig olyan komoly!” Mintha egy nap felkelnék, és csak úgy le tudnám rázni magamról a félénkséget, és elkezdenék vicceket mesélni a postásnak. Ám valószínűleg volt némi igazság abban, amit mondott. Huszonkilenc éves koromra nagyobb baráti kört kellett volna kiépítenem, nem csupán ahhoz a néhány emberhez ragaszkodnom, akik elviseltek az iskolai és az egyetemi évek alatt. És minimum találni néhány anyukát, akiknek hasonló korú gyerekük van, hogy a fiam velem együtt tanulja meg a társas viselkedést. Nem akartam, hogy egész életében úgy érezze, mintha mindenki megfejtette volna a kódot, amellyel megtalálta a saját helyét a világban, ő viszont felírta volna egy boríték hátuljára, és elveszítette, mielőtt megjegyezhette volna.

Töprengés közben azt feleltem:

– Nem akarok a terhedre lenni. – Steph azonban csak legyintett.

– A fiúk kiereszthetik a gőzt a kertben, mi pedig kekszet eszünk, amíg nem látják. Na, gyere!

Alig hittem a szerencsémnek, hogy ez a ragyogó, vicces nő éppen mellém ült le. Pontosan az a fajta barátnő, akire szükségem volt.

3

STEPH

2018. május 7.

A buli után napokig csak lézengtem a házban, néztem a felbontatlan ajándékokat az ebédlőasztalon. Nyilvánvalóan hálátlan dög voltam, de egy illatgyertya meg néhány fürdőbomba nem fogja helyrehozni a helyzetet. Ha arra gondoltam, hogy helyet kell találnom még több szemétnek, legszívesebben leültem volna egy fotelbe, és az üvegből kanalaztam volna a mogyoróvajat. Már az is épp elég rossz volt, hogy azzal a sok holmival kellett együtt élnem, amit én választottam ki. Mivel egy fikarcnyit sem kötődtem hozzájuk. Meglepően felszabadító gondolat volt, hogy fogom Gladyst, a fekete labradoromat, és új életet kezdek egy mókás kis házban, amely deszkapadlós és ferde mennyezetű lesz, nem pedig kanapékkal teli, ahová Mal nem engedi fel a kutyát.

Amikor megismerkedtünk, imádtam a rongyszőnyegeket, a gyöngyös függönyöket, és szándékosan nem utasítottam vissza soha a pipacsmintát. Idővel azonban Mal meggyőzött, hogy a vízköpők, a tengeri kagylók és a befőttesüvegbe tett strucctollak ízléstelenek, és inkább éles vonalak, króm és üveg kellene a házba. Valahogy hagytam meggyőzni magam, hogy a nagy, cseresznyékkel díszített, csodás salátástálam, a lila bársony díszpárnám és a függőfotelem a fiatalság aberrációi, olyasmik, amelyekből már kinőttem most, hogy rendes, középosztálybeli felnőtt lettem.

A műszőrme, a toll és a csillogó kacatok majd a következő életemben fognak örömet okozni, színes üveglampionokkal, szélcsengőkkel és néhány kerti törpével együtt. Lázadásként bekentem a kezem krémmel, és nagy, zsíros ujjlenyomatokat hagytam a krómozott kávéskancsón, amelyet Maltól kaptam. Mondtam neki, hogy nem szeretnék olyat, de szokás szerint összekeverte, hogy neki mi tetszik, azzal, hogy én mit akarok. Ezt nem fogom magammal vinni, amikor megtalálom a kis tengerparti házamat. A marokkói és a mediterrán kávéskancsómat viszont elviszem az új otthonomba, ahol a falak narancssárgák vagy lime-zöldek lesznek, a vécé pedig mondjuk türkiz. Mal azt mondta volna rá, hogy úgy néz ki, mint egy kisgyerek fröcskölt mázolmánya, én azonban már alig vártam. Sokkal jobb, mint ez a bézs és világosbarna dögunalom.

Kisétáltam a délutáni napsütésbe. Gladys mögöttem trappolt, és elcsodálkoztam, hogy ezúttal nem esik az eső egy ünnepnapon. A kertemet sajnálni fogom itt hagyni. Miközben gyomláltam egy kicsit, eltűnődtem, vajon szánalmas lenne-e kiásni és magammal vinni a bazsarózsákat. Mintha elvinném a függönyrudat, csak kerti viszonylatban.

A menyem, Gemma akadályozta meg, hogy elragadtassam magam a növénylopkodás terén. Az oldalsó kertkapun jött be a két unokámmal, a hároméves Dottie-val és az ötéves Nell-lel. Jelenleg az volt a legkisebb gondom, hogy itt hagyok-e néhány fuksziát. Próbáltam elképzelni, hogy leülök Bennel és Gemmával, és elmagyarázom nekik, hogy el fogom hagyni Malt. Természetesen vállalnom kell a bűnbak szerepét, és nagyon vigyáznom, hogy ne mondjak semmi rosszat a férjemre. De akkor is megéri. Gemma megértené. Szomorúság hasított belém, amikor rádöbbentem, nem tudom, hogy reagálna rá Ben. Mint mindig, valószínűleg most is Gemmára támaszkodnék, hogy ő kezelje a következményeket.

Lehajoltam, és megöleltem Dottie-t és Nellt.

– Sziasztok, kicsikéim! Ki várja már, hogy a nagyival töltse az estét? Ki akarja elővenni a homokozót?

– Én! Én! – kiáltotta Dottie, aki mindig a leghangosabb és a legmagabiztosabb, pedig két évvel fiatalabb volt a testvérénél.

Kinyitottam a fészert, és kivonszoltuk a homokozót, melyet Mal miatt minden látogatásuk után szigorúan el kellett tennem. A lányok azonnal elkezdtek homokvárat építeni, Gemma és én pedig kihasználtuk ezt az öt perc harmonikus együttműködést, hogy beszélgessünk.

Nemsokára Mal sétált ki a kertbe, és odalépett a lányokhoz.

– Hé, ti kis bajkeverők, már megint itt vagytok? Nincsen saját házatok?

Felnevettek, Nell pedig azt felelte:

– De van, de ma nálatok maradunk, nagypapi. Anya elutazik, apa meg ügyeletes.

Gemma rám nézett, hogy biztosan nem probléma-e.

Én biztatóan rámosolyogtam, és azt kívántam, bárcsak ez egyszer Mal örömmel szaladna ki, és azt mondaná, „Jaj, de örülök, hogy újra látlak benneteket!”.

Biccentett Gemmának, aztán hozzám fordult:

– Gondolom, mivel mindjárt itt a nyár, órákon keresztül a kertben fogtok piszmogni.

Mal nagyon értett hozzá, hogy ilyen apró megjegyzéseket tegyen, mintha tréfálkozna, ám az évek során rájöttem, hogy ezek az ártatlannak tűnő kis „viccei” valójában rosszallást fejeznek ki.

Gemmának minden bizonnyal jobban vágott az esze, mint nekem, mert neki nem tartott évtizedekig, hogy erre rájöjjön.

– Gondolj csak bele, Mal, egy vagyont spórol meg neked Steph, mert nem kell kertészt fizetnetek.

Mal szemében bosszúság villant.

– Így viszont az év felében szinte alig látom. Állandóan a melegházban van, és a paradicsomoknak énekel.

– Akkor képzeld el, milyen lenne, ha valahányszor elutaznál munkaügyben, vagy egy konferenciára mennél, Steph tízpercenként üzenetet írna neked, mert unatkozik és magányos. – Gemmának olyan elbűvölő volt a stílusa, hogy még ha el is küldött valakit a pokolba, úgy tudta megfogalmazni, hogy az illető élvezte az utat.

Mal beletörődve mordult egyet, ami egyetértésnek hangzott, ám a hallgatóságban nem maradt kétség afelől, hogy szerinte milyen ostobaság ez a vélemény.

– Ha már a munkánál tartunk, valakinek azt is muszáj, hogy pénzt keressen – közölte, majd visszament a házba.

Gemma felvonta a szemöldökét. Imádtam, hogy mindig kiállt mellettem, bár kicsit zavarba ejtett, hogy szükségét érezte közbeavatkozni a nevemben. Vajon mit szólna hozzá, ha elmondanám neki, hogy meg szoktam várni, amíg Mal elmegy itthonról, csak azután szaladok el a kertészcentrumba. És ahelyett, hogy ráérősen válogatnám ki a legtökéletesebb növényeket a kerítés melletti, árnyékos sarokba, gyorsan felkapok bármit, amiről úgy gondolom, hogy túléli. Nem azért, mert annyira sok munkám van még emellett, és sietnem kell, hanem azért, mert nem akarok magyarázkodni Malnak, miért költök olyan sokat növényekre. Hogyan is érthetné meg, hogy hagytam egy férfinak ilyen szinten uralni az életem, és hogy a lázadásom tetőfoka az, ha titokban becsempészek a házba egy tálca árvácskát?

Gemma azonban volt annyira okos, hogy észrevegye, Mal mindenért neheztel, ami eltereli róla a figyelmemet, és ebbe az unokái is beletartoztak.

– Nagyon köszönöm, hogy itt maradhatnak a lányok. Micsoda balszerencse, hogy a bébiszitter a héten van szabadságon! De legalább Nell holnap iskolában lesz. Jövök, amint tudok. Tudod, hogy el szoktak húzódni ezek a toborzókonferenciák.

– Szerintem nem csak azok. Mal műszaki konferenciái is egy örökkévalóságig tartanak. Bár meglep, hogy azt várják, munkaszüneti napon utazz oda – jegyeztem meg.

Gemma lesütötte a szemét.

– Holnap reggel nyolcra ott kell lennünk, ezért úgy döntöttünk, hogy inkább már ma este odautazunk, így még egyszer át tudjuk nézni a HR-trendekről szóló prezentációnkat. Remélem, a lányok nem fognak nagyon lefárasztani. Ben nyilván itthon van, de olyan sok a munkája…

Visszafogtam magamban a bosszúságot, hogy a fiam nem képes felnőni a feladathoz, és vigyázni a saját gyerekeire. Pedig megesküdtem, hogy az én fiam nem lesz ilyen. Elszántan törekedtem arra, hogy ne egy olyan férfit neveljek, aki úgy gondolja, hogy ő a hős, ha elindított egy mosást, vagy isten ne adja, vett tejet hazafelé. Végül mégis ilyen lett. Gemma azért hozta el hozzánk a gyerekeket, mert teljesen felborították volna Ben napirendjét.

– Sajnálom, hogy nem végeztem jobb munkát a fiammal. Pedig megpróbáltam.

Gemma felnevetett.

– Van más, jó tulajdonsága.

Ez nem volt valami lojális, de hálát adtam az univerzumnak, hogy elküldte nekem ezt a vidám, gyakorlatias, fiatal nőt, aki teljes munkaidőben dolgozott, vezette a háztartást, csodálatos anya volt, és az én fiamat választotta. Úgy tűnt, sosincs ellenvetése, ha Ben eltűnik golfozós hétvégékre vagy legénybúcsúkra a barátaival, de képtelen kiolvasztani egy lasagnét, és vacsorát adni a családjának.

Amikor először aludtak nálunk a lányok, mert Gemma elutazott, Mal azt mondta:

– Talán lehet, hogy Gemmának otthon kellene maradnia, amíg a gyerekek iskolába mennek.

Én erre elmagyaráztam, hogy Gemma majdnem ugyanannyit keres, mint Ben, és emellett még a háztartás minden terhe is az ő vállát nyomja. Mal ezután visszabújt az odújába.

– Rohadt szerencsés, hogy Gemma a felesége. Elvehetett volna egy olyan nőt is, aki egész nap csak retikülöket vásárol. Az ő fizetésének köszönhetik, hogy bővíteni tudták a házat.

Mal bólintott, de továbbra is morgolódott, amikor a lányok DVD-t néztek, holott ő a kedvenc krimisorozatának régi epizódjait akarta, ha pedig Dottie felborított egy pohár narancslevet, azt úgy tekintette, mintha összedőlt volna a világ.

– Szerintem Nell egy kicsit nyűgös – súgta oda nekem Gemma. – Ma reggel sírt egy kicsit, hogy elmegyek. Remélem, nem lesz vele baj.

– Beviszem őket a konyhába, és elterelem a figyelmüket keksszel, amíg te elmész!

Behívtam a lányokat az udvarról, aztán a hagyomány szerint megkérdeztem tőlük, milyen ízű sziruppal ízesítsük a turmixot, majd ismét elcsodálkoztam a kekszes doboz hatalmán.

– Jobb, ha megyek, nem tudom, meddig tart odaérnem Gloucestershire-be. Az M4-esen kiszámíthatatlan a forgalom – mondta Gemma, és elővette a telefonját, hogy megnézze az időt.

Dottie a konyhából közeledett felé, a kezében egy lime-ízű turmixot szorongatott. Mielőtt kimondhattam volna, hogy „Ülj le azzal az asztalhoz!”, megbotlott a kutyában, aki stratégiai pozícióban feküdt arra az esetre, ha Nell leejtene egy kekszet vagy néhány morzsát a földre. Dottie kezéből az egész pohár turmix Gemmára ömlött.

– Ó, a ruhád!

Ismerős volt Gemma arckifejezése, még Ben kiskorából, amikor azt gondoltam, mindent elintéztem, mielőtt elutaztam egy fontos találkozóra, aztán az utolsó pillanatban történt valami dráma, ami miatt kapkodnom kellett, így végül idegesen és zavartan érkeztem meg.

– Tessék! – fogtam egy törlőrongyot.

– Nem hiszem, hogy tisztító nélkül meg lehet menteni. Holnapra olyan szaga lesz, mint a romlott joghurtnak. Kimegyek a kocsihoz, a biztonság kedvéért becsomagoltam még egy kosztümöt… – Gemma olyan higgadtan csípte össze Dottie orrát, ahogy én soha nem lettem volna képes hasonló körülmények között. – Mit mondtam a pohárral való járkálásról?

Amikor kiment a kocsihoz, Dottie sírva fakadt, én pedig átöleltem.

– Semmi baj, kicsim! Nézd, Gladys azt hiszi, ez a szerencsenapja. – A kutya valóban olyan hévvel lefetyelte a földről a turmixot, mintha megütötte volna a főnyereményt.

Már indultam a felmosóért, amikor üzenet érkezett Gemma telefonjára. A mobilja a táskáján hevert, én pedig ösztönösen is odanéztem. Egy WhatsApp üzenet ébresztette fel a képernyőt.

Már a hotelben vagyok. Alig várom, hogy lássalak (és rosszalkodjunk!).

A mondat végén egy puszit küldő emoji állt.

A feladó nevére pillantottam. Kertész. Kertész? Ez az üzenet nem úgy hangzott, mint hogy „a lombfújó javításra szorul”. Amennyire én tudtam, Bennek és Gemmának nem volt kertésze. Összeszorult a szívem, amikor az a semmivel össze nem téveszthető, jeges érzés hasított belém, amelyet akkor érzünk, amikor egy átlagos nap hirtelen más irányt vesz, és ismeretlen, kéretlen terület felé fordul.

A képernyőt néztem, próbáltam más magyarázatot találni a nyilvánvaló helyett. A rémületem kissé alábbhagyott, amikor rájöttem, hogy a Kertész akár egy vezetéknév is lehet, nem pedig titkos kódnév. Talán egy kolléganő, aki alig várja már, hogy ő is elszabaduljon otthonról a gyerekektől, és egy kicsit lazítson Gemmával. Tudtam, hogy a menyem szeret néhány pohárral meginni, amikor másnap nem kell hajnalban kelnie.

Gemma egy bőrönddel a kezében tért vissza, aztán felkapta a telefonját, majd rögtön azt kérdezte:

– Nem bánod, ha felmegyek az emeletre és átöltözöm? – Vajon kerülte a tekintetem? Bűntudata volt? Nem tudtam eldönteni. Lehajolt Dottie-hoz, ezért nem láttam az arcát. – Próbáld meg, kérlek, hogy nem okozol még több felfordulást a nagyinak!

Dottie kuncogott.

– Sajnálom, Anyuci!

Gemma felkapta a karjába, és megpuszilta a feje búbját.

Álltam ott, néztem őket, és a gondolataim vadul kergetőztek. Visszagondoltam azokra az időszakokra, amikor Gemma munkaügyben elutazott. Az emlékeim között kutattam, hogy viselkedett ő és Ben a szülinapi bulimon. Nem. Nem emlékeztem, hogy együtt láttam volna őket, na persze Gemma az est túlnyomó részében azt felügyelte, hogy a pincérek mindig töltsék tele mindenkinek a poharát, és folyamatosan kínálják a kis falatkákat. Annyira hálás voltam érte, hogy átvette tőlem ezt a feladatot, mert így pihenhettem, és beszélgethettem mindenkivel. Nem emlékeztem semmi furcsára. Lehet, hogy tényleg viszonya van valakivel? Ennek a nőnek, akit lassan a saját, sosem volt lányomnak tekintettem? Aki kommunikációs hidat teremtett köztem és a fiam között, akit nagyon szerettem, de akivel sosem tudtam igazán kapcsolatot teremteni. Gemma nélkül még most sem lenne fogalmam róla, mi van vele, és örökké csak azokat az apró információmorzsákat vadásznám, amelyekből valamit megtudhatok az életéről.

Gemma felment az emeletre átöltözni. Amikor visszajött, azon kaptam magam, hogy a blúzát vizsgálom, próbálom megállapítani, hogy valami csipkés, szexi fehérnemű van-e alatta. De az mégis mit bizonyított volna? Talán én is olyan vénasszony lettem, aki annyira elégedetlen a saját életével, hogy mindenki máséban az árulást és a megtévesztést látja. Azonban bármennyire is szerettem volna úgy tenni, mintha semmi esély nem lenne rá, hogy Gemma elhagyja a fiamat, magával vigye az unokáimat, egy másik férfival éljen, és talán teljesen kizárjon az életéből, minden ösztönöm azt harsogta, hogy Ben teljesen természetesnek veszi őt. Ahogy mi is mindannyian. És mivel Gemma huszonöt évvel előttem járt, talán úgy döntött, nem játssza többé ezt a játékot. Vagy talán csak egy kis kaland, fellángolás volt, egy szikra az otthoni taposómalom sötét egén, ami néhány hét múlva ki fog hunyni. Összeszorult a torkom a gondolattól, mit jelenthet mindannyiunkra nézve, ha ez mégis több ennél, és megszakítja velünk a kapcsolatot.

A vállára vette a retiküljét.

– Jól van. Akkor indulok. Még meg kell válaszolnom néhány e-mailt a ma esti próba előtt.

– Mit mondtál, melyik hotelben szállsz meg? Jobb, ha feljegyzem, ha esetleg nem lesz térerő ott, ahol vagy.

A homlokát ráncolta.

– Két különböző hotelben szállásolnak el minket, mindkettő Cheltenhamben van. Még nem mondták meg nekünk, hogy ki melyikben lesz. Egyenesen a prezentációs próbára megyek, majd utána fogom megtudni, hol lesz a szállásom. Megírom, amint kiderült. – Elhallgatott, mintha mondani akart volna még valamit.

Legszívesebben sírva fakadtam vagy rákiabáltam volna, hogy ne legyen ilyen ostoba, ehelyett csak annyit mondtam:

– Jó utat! Érezd jól magad!

Harag söpört végig rajtam. Bennek szüksége volt rá. Nekem is szükségem volt rá. Nem tudtam elképzelni a világot nélküle, hogy nem beszélgetünk Dottie-ról és Nellről, nem hív fel, hogy kell csinálni a báránycsülköt, nem hoz át hozzánk egy hervadt levendulát, amit a kertészcentrumban vett, hogy leheljek bele életet. Sírás fojtogatta a torkomat. Ben szerette őt. Tudtam, hogy szereti. Talán nem mutatta ki úgy, ahogyan arra Gemmának szüksége lett volna. Beszélnem kellett a fiammal. De mit mondjak neki? „Ha majd meglátod a »Kertész« nevet a feleséged telefonján, ne tévesszen meg, és ne hidd, hogy egy fickó a sövény lenyírására ad árajánlatot?” Tényleg el akarom hinteni benne a kétség magját, csupán egyetlen gyanús üzenet miatt?

Magamhoz öleltem a lányokat, bár legszívesebben rákiabáltam volna a menyemre, hogy ne dobja el az életét egy álom miatt, egy másik férfi miatt, aki most még nagyon csábítónak, szórakoztatónak és csodálatosnak tűnik. Szerettem volna figyelmeztetni, hogy ez az új és csillogó változat végül majd megpróbálja igába hajtani, megváltoztatja, letöri a lelkesedését. Gondoskodni fog róla, hogy visszaszorítsa túláradó személyiségét, az életörömét, hogy minden figyelmét csakis neki szentelhesse.

Megköszörültem a torkom.

– Holnap este találkozunk.

Gemma megölelt.

– Köszönöm. Nem is tudom, mihez kezdenék nélküled.

Én csak legyintettem. Mostantól kezdve ébernek kell lennem. Nem engedhetem, hogy elhagyja a fiamat. Olyan jó hatással volt rá, miatta Ben sokkal felszabadultabb és lazább lett. Kedvesebb.

Dottie és Nell odaszaladtak hozzám, kérleltek, hogy vegyük ki a garázsból a háromkerekű bicikliket, bennem pedig felszínre tört egy gondolat, amely a döbbenet elmúltával fogalmazódott meg bennem. Nem okozhatok hatalmas felfordulást azzal, hogy elhagyom Malt, főleg, ha a fiamnak biztos szüksége lesz rám és egy biztos kézre, hogy óvatosan partra vezesse a házassága hajóját.

{1} életöröm (francia)