Feltámasztott szerelem (részlet)
Author: Tasmina Perry
Date: 2026
Keywords: 820-31=945.11 (UDC/ETO)
Description: Emery Finch, a zseniális, de munkamániás kutató élete projektjén dolgozik: egy forradalmi technológián, amely képes visszahozni valakit a halál küszöbéről. A házassága azonban eközben lassan darabokra hullik. Egy éjszaka azonban a férje, Luca, tragikus balesetet szenved, és Emery egyetlen döntéssel mindent kockára tesz: beveti a kísérleti eljárást, hogy megmentse. Luca visszatér, de semmire sem emlékszik közös életükből, csak arra a különös, makacs vonzalomra, amely ehhez az ismeretlen nőhöz köti. Képesek-e újra egymásba szeretni, ha a kellemes emlékek törlődtek, a kapcsolat problémái viszont
Publisher: XXI. Század Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Christina Lauren: The Romance Revival

Copyright © 2026 by Christina Hobbs and Lauren Billings

All rights reserved.

borítóképek © Adobe Stock Images
borító design © Simon & Schuster

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2026

© XXI. Század Kiadó, 2026

ISBN 978 963 568 775 6

Előhang EMERY

Első ránézésre nem illettünk egymáshoz.

Ő kezdettől fogva arra készült, hogy egy nap családot alapít, míg én soha nem is terveztem, hogy egyszer férjhez megyek. Ő szörfözik, túrázik, biciklizik és fut; én viszont ki nem állhatom a homokot és a napot, és legfeljebb akkor vagyok hajlandó futni, ha halálos veszedelem fenyeget, vagy már jelentkeznek a koffeinmegvonás tünetei. Ő extrovertált, és bárkit le tud venni a lábáról, én viszont jobban szeretem a kutyákat, mint az embereket. Ő mindig kész táncolni a nagymamákkal, részeg koszorúslányokkal és tündéri kislányokkal egy esküvőn; engem viszont erőszakkal sem lehet a táncparkettre rángatni a Cha-Cha Slide alatt. Ő csak azért dolgozik, hogy megéljen; én pedig a munkámnak élek.

Ám amikor mindenki meglepetésére a hosszú hétvégémet rászántam az unokatesóm vegasi esküvőjére, elég volt meghallanom a nevetését a bankett-terem túlsó végéből, és egy csapásra megváltozott minden, amit addig hittem magamról.

Találkozott a tekintetünk, és mosolygó arca egy pillanatra elkomorult, mielőtt visszafordult a tetovált férfihoz, akivel beszélgetett, mondott neki valamit, majd átvágott a termen, miközben le sem vette rólam a szemét. Amikor már csak karnyújtásra volt tőlem, észrevettem, milyen magas, milyen széles vállú, és milyen vonzó férfi.

Hát, a francba…

Találni akartam benne valami hibát. De semmit sem találtam.

Különös remegés támadt a szegycsontom alatt, mint valami elkeseredett könyörgés az univerzumnak, hogy csak el ne csesszem. Soha nem ment nekem a romantikázás; a legjobb barátnőm már rég felhagyott azzal, hogy vakrandikat szervezzen nekem. Az első alkalommal, mint kiderült, azzal riasztottam el a pasit, hogy a döglegyekről tartottam neki kiselőadást, miközben az orzóját próbálta megenni. A következőt azzal bosszantottam fel, hogy kijavítottam, amikor az „egyenlőre” szót használta az „egyelőre” helyett. Aztán ott volt még az a pasi, aki egész vacsora alatt azzal traktált, hogy szerinte milyen étrend-kiegészítőt kellene szednem – amikhez ugye használom majd az ő kódját fizetéskor? –, mielőtt rákérdezett az edzésprogramomra. Feleslegesen tépte a száját: azt sem tudtam, egyáltalán merre van a legközelebbi edzőterem. A vakranditortúrának végül az a randi adta meg a kegyelemdöfést, amelyik véget ért, mielőtt megrendelhettük volna a vacsorát. Ártatlanul kezdődött, amíg a fickó meg nem említette, hogy az Amerikai psycho a kedvenc könyve. Tudtam, hogy jobban járok, ha inkább a laborban töltöm az időmet. Mármint az idők végezetéig.

Így hát ezt tettem, lemondtam a randizásról. A munkámnál jobb partnert úgysem találhattam volna.

De aztán Vegasban kötöttem ki, meghallottam a tökéletes nevetését, és hirtelen ott állt előttem Ő. Elakadt a lélegzetem. Ilyen közelről – fekete öltöny volt rajta nyakkendő nélkül, fehér inge ki volt gombolva, és kilátszott sima, lebarnult bőre a kulcscsontján – úgy éreztem, mintha maga az univerzum teljesítette volna a kívánságomat. Már nem az a laborban görnyedő könyvmoly voltam, akinek mindig is tartottam magamat. Hanem az a nő, aki váll nélküli, kék flitteres ruhába bújt, hetek óta most először kisminkelte magát, és megengedte valakinek, hogy befonja máskor lófarokba fogott haját, és felcsavarja a fejére; az a nő, aki megivott két pohár bort, és csak arra vágyott, hogy az éjszaka hátralévő részét ezzel a férfival tölthesse, aki már csak centiméterekre állt tőle.

Később visszagondoltam erre a pillanatra, amikor egymás mellett álltunk a tengerparton Torrey Pines Beachen, ujjaink összefonódtak, és a hullámok a bokánkat nyaldosták, elmosva a lábnyomainkat, mintha soha nem is jártunk volna máshol, csak ott, ahol éppen álltunk. Azon az első estén úgy éreztem magam, mintha csak azért születtem volna erre a világra, csak azért jöttem volna el erre az esküvőre, hogy ő odajöhessen hozzám a terem túlsó végéből.

– Luca vagyok – mutatkozott be mély, nyugodt hangján.

– Emery.

Megfogta a kezem, a mosolya udvarias bizonytalanságról kihívóan örömtelire váltott.

– Szia, Emery! – suttogta.

Fájdalmasan nagyot dobbant a szívem. Nem csupán szexi, egyenesen elbűvölő! Ez az én francos kriptonitom.

– Szia, Luca!

Idegesen felnevetett, és elengedte a kezem. Ujjaival végigszántott sűrű, sötétszőke haján, miközben megbabonázva követtem a tekintetemmel a mozdulatot.

– Láttam, hogy engem nézel, és… nem is tudom. Úgy éreztem, meg akarlak ismerni.

– Ó, csak azért néztelek, mert meghallottam a nevetésedet – válaszoltam bénán.

– Tényleg?

– Akkorát robbant a teremben, mint petárda a könyvtárban.

Azonnal vissza akartam szívni a szavaimat, Luca arca azonban felragyogott, mintha ez lenne a legszebb bók, amit valaha kapott.

– Mint petárda a könyvtárban, hm?

Bólintottam.

– Úgy értem, nagyon klassz a nevetésed.

Mosolyogva méricskélt, és sejtettem, hogy már korábban is hallott valami hasonlót, nyilván kismilliószor. Az a fajta nevetés volt ez, amely mindenkiből kiűzte a feszültséget.

– Gyönyörű a szemed – mondta, ahogy alaposan megnézte magának a szememet, és a tekintete megakadt a jobb szemem rézvörös pettyein.

Nagyot nyeltem.

– Köszönöm.

Új dal következett, a vidám zene lassúra váltott, ő pedig csak állt előttem, és úgy nézett engem, mintha nem lenne semmi más dolga a világon, és amikor már majdnem felrobbantam az idegességtől, miközben gondolatban a romantikus vígjátékok emlékei közt keresgéltem, hátha találok valami használható dumát, Luca higgadtan felém nyújtotta a kezét.

– Van kedved táncolni?

És ezzel hirtelen olyasvalakivé váltam, aki már táncol is.

Az igazat megvallva, inkább csak imbolyogtam.

De nem is tudom, hogyan mozoghattam volna, amikor olyan szorosan ölelt magához, olyan közel volt a testünk. Gyakorlottan vezetett, néha könnyedén megpördült velem, majd lassított, és lágyan ringott velem jobbra-balra.

Eltűnődtem: vajon mindenkivel így táncol? Végül elhessegettem a gondolatot. Alig öt perce ismerkedtünk meg, de máris birtokba akartam venni.

Habár ki ne akarná? Több figyelmet vonzott magára a teremben, mint egy versenyautó a Forma–1 pályáján. Férfiak, nők, fiatalok, idősek, melegek és heterók – mindenki őt nézte. Igaz, hogy jóképű volt – sűrű, szőke haj, napbarnított bőr, sötét szemöldök, pajkos, kék szempár –, de ennél jóval többről volt szó. Luca testében volt valamiféle könnyedség, a tagjaiban egyfajta lazaság, a mosolyában pedig egy dögös, jóságos herceg kisugárzása, akinek fogalma sincs, micsoda hatalom van a birtokában.

– Mivel foglalkozol, Emery?

Váratlanul ért ez a kérdés, pedig nem kellett volna, hiszen tipikus ismerkedő téma volt. Csakhogy nekem ettől a kérdéstől mindig is görcsbe rándult a gyomrom.

Mondd el az igazat, gondoltam magamban, de azonnal elvetettem az ötletet. Nem tudtam, és nem is akartam megtenni.

– Sebészeti berendezésekben használt orvosi lézerek tervezésével és gyártásával foglalkozom.

Erre mozdulatlanná dermedt, megszakítva a ritmust, és döbbenten pislogott rám.

– Tényleg?

Bólintottam, ismét meglepetten. Olyan begyakorolt, unalmas válasz volt ez, hogy ritkán kértek megerősítést. Azon ritka alkalmakkor viszont, amikor mégis kíváncsiskodtak, rögtön rátértem a technikai részletekre, és olyan kifejezésekkel dobálóztam, mint a fototermolízis és optimális abláció, amíg el nem ment a kedvük a témától. Ám itt, Lucával, valami furcsa oknál fogva nem akartam még jobban belebonyolódni a hazugságba. Máskor olyan könnyen jött, ma este viszont rosszul voltam tőle. Úgy szorongatott a hazugság, mint egy kényszerzubbony.

– Milyen képzésre volt szükséged a lézerek gyártásához?

Kellemesen dallamos volt a beszéde, nem tudtam beazonosítani az akcentust, de olyan gömbölyded volt a hangzása, mintha némelyik szó végén egy extra magánhangzó lenne.

Megnevettetett a döbbenete, és azt feleltem:

– Orvosegyetemre jártam, de nem praktizálok.

Többnyire.

– Orvos? Szóval akkor dr. Emery vagy?

Ismét nevettem, és bólintottam.

– Igen. Dr. Emery Finch.

Újra megmozdult velem, lassú táncot jártunk, így tovább bámulhattuk egymást.

– Nagyon rémes lenne, ha bevallanám, hogy már legalább öt éve nem jártam orvosnál?

– Igen, de ne félj, nem árullak be.

Majd halkabban, mosolyogva hozzátettem:

– Valójában nem sok orvost ismerek.

– Én minden bajomat ibuprofénnel és vízzel kezelem.

– Nekem elég egészségesnek tűnsz – mondtam vigyorogva.

Ami nem is volt túlzás.

– Amíg használsz elég naptejet és megeszed a zöldségeket, orvosi véleményem szerint valószínűleg rendben leszel.

– Nem elég, hogy okos, még dögös is… – sóhajtott fel a fejét csóválva, és rám mosolygott. – Most megfélemlítettél.

Ezzel megint megnevettetett.

– Ugyan már!

– De tényleg, mostantól eldicsekedhetek azzal, hogy ismerek valakit, aki lézereket gyárt.

– Ezt úgy mondod, mintha szerepelne a bakancslistádon.

– Emery Finch, szerintem te el sem hinnéd, mennyit gondolnak a férfiak a lézerekre.

Felnéztem rá, most már teljesen elbűvölt.

– És te mivel foglalkozol?

Széles mosollyal válaszolt.

– Kertépítő vagyok.

Amilyen gyorsan jött a meglepetésem, olyan gyorsan el is múlt. Hiszen az öltönyt és a minket körülvevő mesterséges vegasi környezetet leszámítva Lucában minden azt sugallta, hogy kinn dolgozik a szabadban, a napon.

– Ez tetszik.

– Tényleg? Miért?

Oldalra billentettem a fejem, és végigmértem.

– Mert illik hozzád.

– Szóval így mondják udvariasan, hogy lerí rólam, hogy a munkám nem jár olvasással?

Kitört belőlem a nevetés.

– Csak azt mondom, hogy látszik rajtad, hogy szeretsz kint lenni a napon, és mozgásban lenni.

A szavaim forró, ijesztő borzongást váltottak ki belőlem, neki azonban fel sem tűnt a hangomba vegyülő kendőzetlen sóvárgás.

– Jól mondod, imádok kint lenni.

– Biztos jó lehet.

Ezúttal helyesen értelmezte a hangnememet.

– Na és te nem annyira?

– Én inkább benti típusnak tekintem magam.

Luca nevetett, a vidámsága ismét ragályos volt.

– És milyen beltéri tevékenységeket szeretsz csinálni?

Mielőtt még észbe kaphattam volna, felvontam az egyik szemöldökömet, mire ismét kitört belőle a hahota; a nevetése betöltötte a termet, és felkeltette a körülöttünk lévők figyelmét, akik mosolyogva fordultak felénk.

– Oké – bólintott –, ezt a kérdést nem gondoltam végig.

– Az igazat megvallva, kicsit munkamániás vagyok – ismertem be.

– Jó, de lássuk be, a lézerek azért lenyűgözők lehetnek.

Megvontam a vállam.

– Gondolom, nekem azok.

– És mi vett rá, hogy ezzel foglalkozz?

Nem tudom, feltette-e nekem bárki is ezt a kérdést valaha, ami azt jelentette, hogy nem volt időm kitalálni valami szellemesebb választ.

– A szüleim autóbalesetben haltak meg, és amit most csinálok, azzal tulajdonképpen olyan dolgokat találhatok fel, amik megmenthették volna az életüket.

A saját válaszom döbbenetét különös megkönnyebbülés váltotta fel. Mint amikor valami súlyosat cipelünk, és végre letehetjük, ha csak egy percre is. Na tessék, gondoltam magamban. Ez legalább száz százalékban igaz.

– A francba! – mondta, és ismét megállt tánc közben. – Tényleg? A fenébe, annyira sajnálom!

– Kösz. Igen.

– Hány éves voltál?

– Tizennégy.

– Jézusom!

Bólintottam, és mosolyogva felnéztem rá, csak remélve, hogy azt olvassa le az arcomról, hogy most már jól vagyok, ígérem ahelyett hogy mindig mosolygok, amikor a szüleim haláláról beszélek.

Ekkor a zene egy pattogósabb dalra váltott. A vendégek izgatott sikongással elárasztották a táncparkettet, mi pedig gyorsan kitértünk az útjukból. Luca kézen fogott, és odavezetett egy üres asztalhoz, amelyen rúzsfoltos borospoharak, morzsákkal teli süteményes tányérok és a vendégek által hátrahagyott, fogtörő drazsét tartalmazó zacskók hevertek. A táncparkett felé fordított két széket, leültünk rájuk, és egy percig csak néztük, ahogy a vendégek a dalszöveget üvöltve ugrálnak a zenére.

– Bocsáss meg, de azt feltételezem rólad, hogy nem akarod a Macarenára ropni – jegyezte meg.

– Köszönöm, én hősöm – mondtam, miközben az egyik zacskóval babráltam. – Lehet, hogy népszerűtlen nézet, de szerintem ez a drazsé olyan, mintha egyenesen a fogorvosok találták volna fel, hogy több betegük legyen.

Luca kuncogva elvette tőlem a zacskót, és megnézte a drazsét.

– Olaszországban ötös csoportokban osztogatjuk őket, mert az ifjú házasoknak szánt jókívánságokat szimbolizálják: az egészséget, gazdagságot, boldogságot, termékenységet és hosszú életet.

Kibontotta a zacskót, a szájába vett egy drazsét, rágcsálni kezdte, majd elfintorodott.

Kuncogva néztem, majd hirtelen felfogtam a szavait. Hát innen jött a kiejtése!

– Te Olaszországból származol?

– Kilencéves koromig ott éltem, mielőtt az Államokba költöztünk.

Ezért volt olyan megfoghatatlan az akcentusa.

– Kérdezhetek valamit?

Bólintott, játékos komolysággal, bár a drazsé ropogása miatt lehetetlen volt komolyan venni.

– Bármit.

Suttogva megkérdeztem:

– Létezik a Volturi?✶

Megint felharsant az a tökéletes nevetés, amitől libabőrös lettem.

– Nem beszélünk róluk, Emery – suttogta. – Úgy teszünk, mintha nem tudnánk, hogy léteznek. Tudod, így biztonságosabb.

– Mindjárt gondoltam.

Mosolyogva visszafordultam a vendégek felé.

– Kit ismersz ezen az esküvőn?

Biccentett a vőlegény felé.

– Arlóval haverok voltunk a gimiben. És te?

Utánoztam a gesztust, és a menyasszonyra mutattam.

– Justina az unokatestvérem.

Néztük, ahogy a friss házasokat székestül felemelik a táncparketten. A részeg vőfélyek nehézkesen a vállukra emelték a székeket, amelyek úgy imbolyogtak, hogy egy józan szemlélő számára aligha tűnt átgondoltnak ez a vállalkozás.

– Ugyan mi baj történhet? – jegyeztem meg szarkasztikusan.

– Tíz dollárba fogadok, hogy Arlo mindjárt feltörli a padlót.

Felkacagtam és megrázta a fejem.

– Ez ellen nem fogadok.

Luca felém fordult, kék szeme csillogott, a szája alig látható mosolyra görbült.

– Nem akarsz lelépni innen, dr. Emery Finch?

Az, hogy akarok, enyhe kifejezés volt.

Kézen fogott, és ugyanazzal a könnyedséggel vezetett ki a bankett-teremből, amellyel korábban a táncparkettre húzott. Később kiderült, hogy Luca megnyerte volna a fogadást, és Arlo beszerzett egy csúnya monoklit is, ám az esküvőre egészen másnapig egyikünk sem gondolt, amíg fel nem jött a nap, és meleg, aranyló sugarai Luca hotelszobájának padlójára nem vetültek, amelyen sima, fehér kupacban hevert az ágynemű.

Az első csókunk olyan természetesnek tűnt, mint az első szavunk egymáshoz, az első táncunk, az első alkalom, amikor kisurrantunk egy buliból. A liftben történt, egy szótlan pillanatban, amikor egymásra néztünk. Luca közelebb lépett, gyengéden hozzápréselt a lift tükrös falához, közben lehajolt, az ajka az enyémet súrolta. Elhúzódott tőlem, a reakciómat leste, én pedig átkaroltam a nyakát, visszahúztam magamhoz, és lábujjhegyre állva elmélyítettem a csókot. A nyelvével kóstolgatott, az ajka erős és telt volt, a csókjai pedig olyan mámorítók, hogy úgy éreztem, mintha jóval többet ittam volna, mint valójában.

Luca volt az első férfi, akivel már az első éjszakán lefeküdtem, és csak a harmadik, akivel valaha együtt voltam, mégis elérte, hogy szexistennőnek érezzem magam. Az ággyal szemben volt egy tükör, és egyszerűen odavolt a kettőnk látványáért.

Látod ezt?

Ahogy magadba fogadsz?

Sei perfetta. Olyan tökéletes…

Mutasd meg, mit élvezel!

Lázas mohósággal érintett meg, tenyere a domborulataimra simult, megszorított, magához húzott, mígnem elvesztettem az eszem. Alattam, fölöttem, mögöttem volt – minden irányból birtokba vett. Egész éjjel csak egyetlen gondolat járt a fejemben: még többet akarok ebből, még többet belőle.

Az első szeretkezésünk után egymással szemben feküdtünk az ágyban, és órákon át beszélgettünk az éjszakában mindenről, kezdve a gyerekkori nehézségeinktől – Lucát gyakran otthon hagyták, hogy egyedül gondoskodjon a kishúgairól, amíg a szülei utaztak vagy társasági életet éltek; én pedig tökéletes boldogságban éltem egykeként, amíg el nem vesztettem a szüleimet abban a tragédiában – a kedvenc sportjainkig, könyveinkig, együtteseinkig, filmjeinkig. Fokozatosan tértünk vissza egymáshoz, csókolóztunk, simogattuk és ingereltük egymást, amíg egyikünk könyörögni nem kezdett, hogy többet akar. Így ment ez újra meg újra, egész éjjel.

Másnap reggelizés közben, a szobaszerviz egymásra tornyozott tálcái felett Luca álmosan, áhítattal bámult engem.

– Luca, mi az? – kérdeztem palacsintával teli szájjal.

Úgy éreztem, mintha egy rémült madár csapdába esett volna a mellkasomban. Egy törékeny kis lény, amely nyugtalanul verdesett, és mindenáron szabadulni akart belőlem.

Csak hümmögött válaszul, semmi sem zökkentette ki a nyugalmából.

– Megőrültem?

– Nem.

– Mi történik velünk?

A szájához emelte a kávét, és ráfújt a forró italra.

– Szerintem tudod te azt.

Szerintem is tudtam.

Talán különös, hogy bár Vegasban ismerkedtünk meg, a hirtelen megrendezett esküvőnket nem ott tartottuk. Pár hónappal később, otthon, a városunkban, San Diegóban, egy Csendes-óceánra néző sziklán, Luca szülei és húgai, a nagyim, az unokatesóm és a nagynéném, valamint azon barátaink jelenlétében ejtettük meg, akik az utolsó pillanatban el tudtak látogatni Kaliforniába.

Nem volt könnyű meghozni a döntést. Nem azt, hogy hozzámenjek-e Lucához – már az első éjszakánktól tudtam, hogy bármit megtennék annak érdekében, hogy magam mellett tartsam. Nem, az a tudat volt nehéz, hogy soha nem lehetek vele teljesen őszinte.

Az ő biztonsága és a sajátom érdekében.

De úgy döntöttem, megoldom. Azzal vigasztaltam magam, hogy eddig mindig el tudtam érni bármit, amit csak elhatároztam. Tudtam annyira szeretni, hogy kárpótoljam a titkaimért.

Megírtuk az esküvői fogadalmunkat, amelyben ígéretet tettünk arra, hogy mindig támogatjuk egymás szenvedélyeit, fejlődését és függetlenségét, de néhány dolgot azért meghagytunk a hagyományokból.

Jóban-rosszban.

Gazdagságban, szegénységben.

Betegségben és egészségben.

Együtt, szerelemben, míg a halál el nem választ.

Ha tehetném, átírnám a végét.

Míg a halál el nem választ…

És szerencsére a halál engem nem fenyeget.

✶A Volturi a Twilight (Alkonyat) leghatalmasabb vámpírklánja, amely az olaszországi Volterrából irányítja a természetfeletti világot.

TARTALOM

Előhang – Emery

1. Emery

2. Emery

3. Emery

4. Emery

5. Luca

6. Emery

7. Emery

8. A férfi

9. Luca

10. Emery

11. Emery

12. Emery

13. Emery

14. Emery

15. Emery

16. Luca

17. Emery

18. Luca

19. Emery

20. Emery

21. Luca

22. Luca

23. Emery

24. Emery

25. Luca

26. Emery

27. Luca

28. Luca

29. Luca

30. Emery

31. Emery

32. Emery

33. Emery

34. Emery

35. Luca

36. Emery

37. Luca

38. Emery

39. Luca

40. Emery

41. Emery

42. Emery

43. Emery

44. Emery

45. Emery

46. Luca

47. A nő

Utóhang – Emery

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Bakay Dóra

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tördelés és tervezőgrafika Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Urbanist – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License