A Tüskésmajor-sorozat részei

Váratlan szerelem (2024)

Váratlan vendégek (2025)

Családi titkok (előkészületben)

Szeretett sógoromnak, Richardnak.

Bár már nem vagy velünk, örökké a szívünkben élsz.

Ez történt eddig…

Samantha, aki körzeti nővérként dolgozott, koszorúslányként vett részt legjobb barátnője, Hannah esküvőjén. Azt remélte, hogy hamarosan ő is kimondhatja a boldogító igent barátjának, Jamesnek, a vőlegény tanújának. James elárulta, hogy ő is szeretne megnősülni – csakhogy nem Samantha a kiszemelt jelölt. Samantha összetört, de mindent megtett, hogy ne veszítse el a fiút. Abban bízott, hogy csak időre van szüksége ahhoz, hogy James is beleszeressen.

És James valóban szerelmes lett. De sajnos nem Samantha volt a szerencsés kiválasztott. Azon a nyáron, Samantha nagypapájának hetvenedik születésnapi partiján James megismerkedett Chloéval, Samantha unokatestvérével, és azonnal fellobbant a szikra közöttük. Samantha imádott nagyapja is észrevette ezt, és arra biztatta kedvenc unokáját, hogy engedje el Jamest. A nagypapa sajnos másnap éjjel elhunyt, Samantha pedig teljesítette a neki tett utolsó ígéretét.

Egy évvel később Samantha ismét koszorúslány lett, ezúttal Chloe és James esküvőjén. Majdnem megszakadt a szíve, amikor az ifjú pár kimondta a boldogító igent. Azt remélte, ha új életet kezd a Yorkshire Wolds vidékén, ahol a Reddfield TEC keresett tanárt az egészségügyi és szociális gondozók oktatásához, könnyebben elfelejti Jamest, és képes lesz továbblépni.

Az esküvői fogadásra menet Samantha eltévedt, és egy tanyán kötött ki – Tüskésmajorban −, útbaigazítást remélve. Ehelyett az elhagyottnak tűnő házban egy idős férfira bukkant, a nyolcvanas éveiben járó Thomas Micklebyre, aki eszméletlenül hevert a padlón.

Jókora késéssel érkezett meg az esküvői fogadásra, ráadásul a ruhája is csupa sár volt. A dolgok még rosszabbra fordultak, amikor rosszindulatú nagynénje, Agnes fennhangon kijelentette, hogy Samantha még mindig szerelmes Jamesbe, ráadásul Chloe előtt mondta ezt. Chloe roppant dühös lett, és azt követelte, hogy Samantha azonnal távozzon.

Mindez családi viszályhoz vezetett. Samantha és az édesanyja között mindig is mérgező volt a kapcsolat, de most már Chloe is ellene fordult. Szomorúan kezdte meg a Yorkshire Wolds-beli új életét, mivel azok, akiket szeretett, kiközösítették, de új barátai, Rich és Dave befogadták az otthonukba, és felajánlották a barátságukat. Apja, Jonathan most is mellette állt, mint mindig. Bár kezdetben nehézkesen indult a kapcsolatuk Thomasszal, akinek Samantha megmentette az életét, végül jó barátok lettek.

Thomas felesége, Gwendoline mindig is szenvedélyesen szerette a sünöket, és az volt az álma, hogy egy nagyszabású mentőközpontot vezessen. Ezért is vásárolták meg Tüskésmajort, ám Gwendoline meghalt, mielőtt a központot beindíthatták volna. Thomas ezután két évtizedig magányosan élt, miközben a tanya állapota fokozatosan romlott.

Samantha Thomasszal töltötte a karácsonyt. Azon a délutánon végre teljesült Thomas régi vágya, és megtérhetett szeretett Gwendoline-jához. Végrendeletében Samanthára hagyta Tüskésmajort, azzal a feltétellel, hogy befejezi azt, amit ő és Gwendoline elkezdtek. Ez rendkívül nagy feladatnak tűnt, de Samantha eltökélte magában, hogy nem fog csalódást okozni a kedves házaspárnak. Rich, az építési vállalkozó szintén kapott utasításokat Thomastól, aki jelentős pénzösszeget hagyott rá a pajta rendbehozatalára, a mentőközpont kialakítására, valamint a tanyaház renoválására.

Míg folyt az építkezés, Samantha a szabadidejében rengeteg dolgot megtanult a sünökről. Gwendoline annak idején megállapodott az Alderson & Fia állatorvosi rendelővel abban, hogy ingyen végzik a mentett sünök kezelését, ezért Samantha úgy döntött, hogy felkeresi a rendelőt. Találkozása az állatorvossal, Josh Aldersonnal azonban nem sikerült túl jól. Kiderült, hogy Gwendoline Josh apjával, Paullal állapodott meg, aki azóta kilépett Josh életéből. Joshnak nem állt szándékában semmit sem támogatni, ami az apjához kötődött.

Amikor Samantha részt vett a főnöke – és Josh nagynénje –, Lauren ötvenedik születésnapi partiján, új fényben kezdte látni Josht, amikor a férfi megnyílt előtte, és elmesélte, hogy miért szakította meg a kapcsolatot az apjával. Paulnak hosszú ideje viszonya volt az állatorvosi rendelő recepciósával, Bethszel, aki egyben Josh barátnője is volt. A viszonyra csak akkor derült fény, amikor Beth teherbe esett, és mint kiderült, a születendő gyermek apja Paul volt. Samantha is megosztotta a fájdalmát Joshsal James és a családi viszály kapcsán. Aznap este minden megváltozott, és az addigi ellenséges kapcsolatuk valami különlegessé alakult.

A terhessége végéhez közeledő Chloe találkozni akart Samanthával, majd azzal vádolta meg, hogy viszonya van Jamesszel, aki az utóbbi időben elég furcsán viselkedett. A heves szóváltás közben Chloe vajúdni kezdett. Samantha elkísérte őt a kórházba, ahol ideiglenesen fegyverszünetet kötöttek, miután Samantha gyors közbelépése megmentette a kis Samuel életét.

Jamesnek nem volt viszonya sem Samanthával, sem mással. Hererákkal diagnosztizálták, és elkezdődtek a kezelések is, de nem akarta ezzel terhelni Chloét, aki veszélyeztetett terhes volt, és nyugalomra volt szüksége.

Gőzerővel folytatódott a munka Tüskésmajorban, azonban a Grimes fiúknak más tervei voltak. Brynn és Cody Grimes, Gwendoline két unokaöccse úgy gondolta, hogy a birtok őket illeti, annak ellenére, hogy Gwendoline már évekkel a halála előtt megszakított minden kapcsolatot a pénzsóvár családdal. Amikor a fenyegetések, a vandalizmus és a jogi lépések sem vezettek eredményre, egyszerűen felgyújtották a pajtát. Samantha majdnem életét vesztette, miközben megpróbálta megmenteni az öt sünpácienst. Amikor kijött a kómából, ő és Josh végre kimondták, hogy egymásba szerettek.

Samantha újonnan megtalált boldogságát beárnyékolta a szomorúság, hogy bár a viszályuk Chloéval szép lassan elsimult, az anyjával való kapcsolatuk rendezésére már nem volt remény. A gyújtogatás előtt Samantha megpróbált kibékülni az anyjával, azonban napvilágra jutott a fájdalmas igazság: az anyja soha nem akarta őt. Ezt az is bizonyította, hogy meg sem látogatta a lányát a kórházban.

Tüskésmajor hivatalosan is megnyitotta kapuit…

Szereplők, akiket a sorozat
első részében már megismertünk:

Samantha Wishaw, más néven Sam vagy Sammie

Korábban körzeti nővérként dolgozott, jelenleg egészségügyi
és szociális gondozókat tanít a Reddfield TEC-nél.
A Tüskésmajor tulajdonosa.

Jonathan Wishaw

Samantha édesapja.

Állatorvos az Alderson & Fia állatorvosi rendelőben.

Debs Wishaw

Samantha elhidegült édesanyja.

Chloe édesanyjának, Louise-nak az egypetéjű ikertestvére.

Chloe Turner

Samantha unokatestvére, aki hozzáment Samantha volt barátjához, Jameshez.

James Turner

Samantha volt barátja, jelenleg unokatestvérének, Chloénak a férje.

Samuel Turner

Chloe és James kisfia.

Louise Olsen

Samantha nagynénje / Chloe édesanyja.

Samantha édesanyjának egypetéjű ikertestvére.

Simon Olsen

Samantha nagybátyja / Chloe édesapja.

Josh Alderson

Samantha barátja.

Az Alderson & Fia állatorvosi rendelő tulajdonosa és állatorvosa.

Paul Alderson

Josh elhidegült édesapja és korábbi üzlettársa.

Beth Giddings

Paul barátnője / Josh volt barátnője.

Connie Harbuckle

Josh édesanyja / Lauren ikertestvére.

Lauren Harbuckle

Josh nagynénje.

Connie ikertestvére.

Samantha főnöke a Reddfield TEC-nél.

Thomas Mickleby

Idős özvegyember, aki barátságot kötött Samanthával.

Végrendeletében Samanthára hagyta a Tüskésmajort azzal
a feltétellel, hogy sünmentő központként működtesse.

Gwendoline Mickleby

Thomas felesége, akinek az volt az álma, hogy sünmentő központot működtessen.

Rich Cooper

Mentőápoló. Samantha jó barátja / Dave párja.

Samantha náluk lakott, amikor a Wolds vidékre költözött.

Dave Williams

Építési vállalkozó. Samantha jó barátja / Rich párja.

Samantha náluk lakott, amikor a Wolds vidékre költözött.

Hannah Spiers

Körzeti nővér, jelenleg szülési szabadságon.

Egyetemista koruk óta Samantha legjobb barátnője.

Toby Spiers

Hannah férje / James legjobb barátja.

Amelia Spiers

Hannah és Toby gyermeke, Samantha keresztlánya.

Harry

Samantha barátja volt James előtt.

Lewis

Josh legjobb barátja az iskolából.

1.

SAMANTHA

– Nem hiszem el, hogy hagytam magam rábeszélni erre. − Josh megpróbálta csípőre tenni a kezét, de az óriási sünjelmez megakadályozta benne.

– A leggings és a lábbeli kombinációja különösen szexi. – Próbáltam elrejteni a mosolyomat, de csúfos kudarcot vallottam. – Ígérem, nem kell egész délután ebben flangálnod. Csak egy órácskáról van szó.

Kopogtattak a nappali ajtaján, és a legjobb barátnőm, Hannah dugta be a fejét.

– Csak ellenőrizni akartam, hogy vagytok… Ó, te jó ég! Josh! Ez zseniális! Meg kell örökítenem az utókor számára. – Azzal előkapta a mobilját a farmerzsebéből.

Josh felnyögött.

– Így lesz az állatorvosból óriási báb. Micsoda visszalépés! – A hangjában nevetés bujkált, és tudtam, hogy igazából nem is bánja a dolgot.

Miután Hannah nevetve távozott a fotókkal, Josh mosolyogva felém fordult.

– Ha valaha is egy pillanatnyi kétséged támadna afelől, mennyire szeretlek, csak képzelj el ebben a jelmezben, és tudd, hogy csak a te kedvedért tettem. Ez itt? – A jelmezére mutatott. – Ez az igazi szerelem.

Hátrébb léptem, és végignéztem a kipárnázott, szőrös jelmezen, amelynek hátán ívelt tüskék sorakoztak, a barna leggingsen és a hosszú ujjú pólón, amelyek szorosan rásimultak izmos lábára és karjára, a nagy tappancsokon és mancsokon. A sündisznó feje alól Josh mosolygó arca és egy sötét hajtincse kukucskált ki, amitől a szívem elolvadt.

– Mindennap lenyűgözöl, és mindennap egyre jobban szeretlek. – Gyengéden megcsókoltam, és felnevettem, ahogy a jelmez fejrésze összekócolta a hajamat. – Készen állsz, hogy bemutassuk Mickleby sünit a közönségnek?

Josh mókásan elfintorodott, mintha nagyon kínosan érezné magát.

– Igen, tökéletesen.

* * *

Hunyorogtam a ragyogó napsütésben. Gyönyörű május eleji nap volt, a búzavirágkék égbolton néhány bárányfelhő lebegett a lágy szellőben. Elővettem egy hajgumit a ruhám zsebéből, és laza lófarokba kötöttem hosszú, sötét hajamat.

Josh megbotlott, miközben átmentünk a majorság udvarán, és enyhe bűntudatot éreztem, amiért ő egy óriási kabalaállatnak öltözött, míg én sokkal visszafogottabb és az időjárásnak megfelelőbb ruhát viseltem. Tegnap kaptam néhány sündisznós ruhát ajándékba, és ma egy kék színű, rövid ujjú, piros-fehér sündisznómintás darabra esett a választásom. A szettet az a sündisznós gumicsizma egészítette ki, amivel Rich és Dave lepett meg. Ez volt a házavató ajándékuk, amikor egy hónappal ezelőtt kiköltöztem tőlük, és beköltöztem a tanyaházba.

Ahogy közeledtünk a nagy kőistállóhoz, amely a Tüskésmajor Sünmentő Központnak adott otthont, a levegőt visongás töltötte be, és egy pillanat alatt az összes gyerek ott termett, Mickleby tüskéit simogatták, és igyekeztek megfogni a mancsait.

Ahogy a pajta oldalához mentünk, a gyereksereg úgy követett minket, mintha Mickleby lett volna a hamelni patkányfogó. Itt alakítottunk ki egy gyülekezőhelyet, kihasználva az erdő nyújtotta természetes hátteret. Dekorációként kitettünk néhány fából készült, piros-fehér pettyes gombát is, amiket kölcsönkaptunk a Reddfield TEC színjátszó körétől – ez a helyi főiskola, ahol tavaly szeptember óta a leendő egészségügyi és szociális gondozókat oktatom. A helyszín tökéletes volt, a szülők rengeteg fotót készíthettek gyermekeikről az új kabalafiguránk társaságában, némi adományért cserébe, ami a jótékonysági szervezetünk működését támogatta.

Hannah és férje, Toby önként vállalták a „tömegirányító” feladatokat. Nyolc hónapos kislányuk, Amelia békésen szunyókált a babakocsijában, a pavilon árnyékában. Vetettem rá egy gyors pillantást, és elmosolyodtam a ruhaválasztáson: a halványkék kötényruha felett, amelyen egy óriási sündisznó és pillangó díszelgett, rózsaszín kardigánt viselt, amelynek mindkét oldalát egy-egy sündisznó díszítette. Olyan cuki volt, ahogy ott feküdt, aprócska ökleit az arcához szorította, és időnként cuppogó hangot hallatott.

Elfordítottam a tekintetemet Ameliáról, hátrább léptem, és egy darabig Josht figyeltem. Állatorvosként egyértelmű volt, hogy kiválóan bánik az állatokkal, de most először láttam gyerekek között. Teljesen természetesen viselkedett, négykézlábra ereszkedett, hogy a kisebbek is megsimogathassák a tüskéit, és úgy tett, mintha élelmet keresne a gombák körül.

A körülöttem folyó beszélgetés és nevetés hangjai a szívemet melengették. Tényleg megcsináltuk! A Tüskésmajor Sünmentő Központ most már teljes gőzzel működik, fogadja a beteg és sérült sünöket, valamint az elárvult kölyköket. Amikor tegnap hivatalosan megnyitottunk – egy visszafogott nyitóünnepséget szerveztünk a sajtó, a fontos helyi emberek és a közvetlen családtagok részvételével –, tizenkét sününk volt, de az este folyamán újabb kettő érkezett. Félig-meddig arra számítottam, hogy ma is a kezembe nyomnak egyet a családi napon, de eddig nem érkezett újabb páciens.

A réten ugrálóvár, arcfestés (a sünök különösen népszerűnek bizonyultak) és különböző standok várták a vendégeket, ahol helyben készült ételeket, italokat és kézműves termékeket árultak. Apa, Simon bácsi, Rich és Dave voltak a grillfelelősök. Josh anyukája, Connie, és az ikertestvére, Lauren (aki a TEC-en a főnököm volt) tombolát és sorsolást szerveztek, Chloe és Louise néni pedig kézműves-foglalkozást tartottak a gyerekeknek.

– Na megyek, tartok még egy előadást – mondtam Hannah-nak. – Addig is vigyázz a kedvenc sünimre helyettem – biccentettem Josh felé.

– Majd gondoskodom róla, hogy hidratált maradjon. És talán egy kis macskaeledelt is adok neki, ha megéhezne.

– Az finom lesz! Csak ne halasat, mert…

– Mert a sünik nem ehetnek halat.

Rávigyorogtam.

– Túl sokszor mondtam már?

Megrázta a fejét.

– Rengeteg új dolgot tanultam, és bevallom, most már teljesen odavagyok a sünökért, hála neked.

Elköszöntem, és elindultam a pajta felé. Ha Hannah sokat tanult, akkor az én tanulási görbém drámaian száguldott felfelé. Mindig is szerettem az állatokat – ezt a tulajdonságomat apától örököltem, aki Joshhoz hasonlóan állatorvos volt, no meg a nagypapámtól, aki imádta a vadon élő állatokat –, de a sünökről nagyon keveset tudtam. Az internetes kutatással, természetkönyvek olvasásával, a Brit Sünvédő Társaság füzetecskéinek böngészésével töltött órák, valamint a három nap, amit egy állatmentő központban töltöttem, sokat segített, bár az igazat megvallva semmi sem ért fel azzal, hogy a saját mentett sünjeimmel foglalkozhattam.

* * *

Késő délután volt, a kihalt pajtában ültem, könyökömmel a kezelőasztalra támaszkodtam, és lehunytam a szemem. Mindenkit megnyugtattam, hogy teljesen felépültem a kórházban töltött időszak után, és készen állok a mozgalmas hétvégére, de ez egy hatalmas hazugság volt. Még mindig kimerült voltam, és normál helyzetben sokkal több időre lett volna szükségem a teljes felépüléshez, mint amennyit megengedtem magamnak. Ha bevallottam volna Joshnak, mennyire ki vagyok merülve, akkor ragaszkodott volna a megnyitó elhalasztásához, és ez volt a legutolsó dolog, amit akartam. A Grimes fiúk már így is túl sok mindent tettek tönkre, és nem hagyhattam, hogy a megnyitóval kapcsolatos terveinket is romba döntsék. Az olyan lenne, mintha ők győztek volna.

Bár hivatalosan még nem nyitottunk meg, amikor felgyújtották a pajtát, de már volt öt sününk. Négyet sikerült megmentenem, ám amikor visszamentem az ötödikért, a pajta teteje rám omlott. Josh húzott ki a romok alól, kilenc napot töltöttem kómában, és teljesen összetörtem, amikor magamhoz térve rájöttem, hogy a pajtával együtt Quilly is elpusztult.

A tűzből kimentett sünök közül hármat már szabadon engedtünk, de Mr. Snuffles még mindig gondozásra szorult. Törött lába miatt sokkal hosszabb időre volt szüksége a gyógyuláshoz. Bár próbáltam nem kivételezni vele, mindig is különleges helyet foglal el a szívemben azok után, amin együtt keresztülmentünk, és már előre rettegtem attól, hogy egyszer majd el kell búcsúznom tőle.

Kelletlenül kinyitottam a szemem, és felálltam. Ha még sokáig itt maradok, tuti elalszom. Joshsal nem terveztünk semmit holnapra, így végre pihenhetek, és egy kicsit összeszedhetem magam.

Odakint Hannah éppen egy kötelet húzott keresztül a fotózás helyszínén, miközben Josh egy hajtásra megivott egy üveg vizet, kézfejével megtörölte a homlokát, a mancsait pedig ledobta maga mellé a földre.

– Ó, Josh! Nem gondoltam volna, hogy még mindig jelmezben vagy – mondtam rekedtes hangon, miközben fogtam egy törölközőt, és finoman megtöröltem izzadt arcát. – Csoda, hogy nem olvadsz el ebben a melegben.

– Közel vagyok hozzá! Sosem voltam még ennyire népszerű.

– Nem is tudom, hogy köszönjem meg. Sokkal tartozom neked.

Rám kacsintott.

– Van pár ötletem, hogyan viszonozhatnád.

Hannah a fülére tapasztotta a kezét.

– Áh! Hagyjátok abba! Ezt meg se hallottam!

Nevetve húztam el a kezét.

– Bocsi. Szóval jól sikerült?

Hannah bólintott.

– Szerintem szép összeg jött össze.

Felnyitottam a pénzkazetta fedelét, és füttyentettem egyet a nagy halom bankjegy és fémpénz láttán.

– Ez sokkal több, mint amire számítottam.

– Az emberek igazán bőkezűen adakoztak. Jó érzés volt ennyi kedvességet látni.

– A helyiek egyszerűen fantasztikusak voltak. Olyan szerencsés vagyok – mondtam.

Amíg én mozgásképtelen voltam, a felháborodott közösség összefogott, megmentette a téglákat, és újjáépítette a pajtát, amely most még inkább megfelelt a célnak, mint azelőtt. Az új épületben kialakítottak egy rendes második szintet a korábbi galéria helyett. A mai családi nap tehát nemcsak a sünmentő központ hivatalos megnyitó ünnepsége volt, hanem hatalmas köszönet is mindenkinek, aki olyan önzetlenül ránk áldozta az idejét, az erőforrásait vagy a pénzét.

– És te is az voltál – tettem hozzá, és megöleltem a barátnőmet. – Nagyon köszönöm, hogy ezt megtetted.

– Örömmel tettem. – Hannah szorosan átölelt. – Annyira büszke vagyok rád és arra, amit elértél. Mindenkire olyan lelkesítőleg hatsz.

Könnyek lepték el a szememet.

– Hol van Toby és Amelia? – kérdeztem, hogy eltereljem a figyelmet magamról. Boldog nap volt, és nem akartam sírással tölteni.

– Ki kellett cserélni Amelia pelusát, így Toby elment vele az autóhoz.

– Nagyon fáradtnak látszol – jegyezte meg Josh, miközben hátratolta a sünfejet, és egy törölközővel megtörölte a haját. – És a hangod is kezd elmenni.

A torkomra tettem a kezem.

– Nem gondoltam volna, hogy ilyen sokan kíváncsiak lesznek rám. Több mint kétszer annyit beszéltem, mint terveztem, de egy kis forró feketeribizli-ital majd rendbe hoz. Készen állsz, hogy elbúcsúzz Micklebytől?

– Felkészültebb már nem is lehetnék. – Felvette a földön heverő mancsokat.

– Sokkal többen jöttek el, mint amire számítottunk – mondta Josh, ahogy lassan átvágtunk a majorság udvarán. Én mindkét kezemben a nehéz pénzkazettát tartottam, ő pedig egy-egy mancsot hozott a kezében. – Szerintem elég sikeres volt.

– Ez nem is kérdés. Már most tele vagyok ötletekkel, mit csináljunk jövőre.

– Efelől szemernyi kétségem sem volt. Fogadok, hogy megint Micklebynek kell öltöznöm.

Jót mosolyogtam a hangjában megbúvó színlelt beletörődésen, és játékosan oldalba böktem.

– Ő most már a te alteregód. Nincs menekvés.

Felnevetett.

– Lehet, hogy megbánom, hogy ezt mondom, de jó móka volt. Melegem volt, szétizzadtam magam, de remekül szórakoztam.

Már majdnem odaértünk a tanyaházhoz, amikor egy női hang Josh nevét kiáltotta. Megfordultunk, és egy nagyon csinos, terhes nővel találtuk magunkat szembe. Hosszú, világosszőke haját lófarokba kötötte. Ismerősnek tűnt, de nem tudtam hová tenni. Aztán összeszorult a gyomrom. Csak futólag láttam egy fotón Josh házában, de biztosra vettem, hogy ő az. Beth. A nő, aki összetörte Josh szívét.

Joshra pillantottam, és szinte belefájdult a szívem, hogy így, óriási sünjelmezben kell szembenéznie az exbarátnőjével. Milyen megalázó lehet ez szegénynek! Mit keres itt egyáltalán ez a nő? Josh egyértelművé tette, hogy semmit sem akar tőle, ami tökéletesen érthető is volt azok után, amit tett.

Josh szeme résnyire szűkült, az állkapcsa megfeszült. Halk horkantással hátat fordított Bethnek, és amennyire a hatalmas tappancsok engedték, gyorsan a tanyaház felé vette az irányt.

Semmi kedvem nem volt csevegni Bethszel, de az is udvariatlan lett volna, ha csak úgy elsétálok mellette, így bocsánatkérően megvontam a vállam, és halkan annyit motyogtam, hogy „bocs”, aztán sarkon fordultam, és elindultam Josh után.

– Kérlek, Josh! – kiáltott utána Beth.

– Nincs mit mondanom neked – mordult vissza Josh, aztán eltűnt a házban.

– Josh!

Nagyot sóhajtva megálltam, majd tettem pár lépést Beth felé. Valamit muszáj volt mondanom.

– Szerintem nem volt túl jó ötlet csak úgy, bejelentés nélkül beállítani – jegyeztem meg. Reméltem, hogy ez inkább magyarázatnak tűnt, nem kioktatásnak.

Beth megsimogatta domborodó pocakját.

– Tudom, de nem volt más választásom. Josh letiltotta a hívásaimat és az e-mailjeimet. Te vagy a barátnője, ugye? Samantha, jól tudom?

Bólintottam, de gyanakodva húztam össze a szemem, mert nem igazán értettem, honnan tudja a nevemet, és honnan tudta egyáltalán, hol van Josh. Mintha csak megérezte volna a zavaromat, hozzátette:

– Van egy barátom, aki még mindig Josh rendelőjében dolgozik. Nem pletykált rólatok. Nem akarok…

– Semmi baj – nyugtattam meg.

– Örülök, hogy Josh talált egy különleges lányt – mondta. – Megérdemli. Csodás főnök és kedves barát volt… − Elhallgatott, megrázta a fejét és elpirult. – De te ezt már biztosan tudod. Tényleg beszélnem kell vele. Tudnál szólni neki? Kérlek.

Könyörögve nézett rám jégkék szemével, és hirtelen végigsöpört rajtam az együttérzés. Nem egészen olyan volt, mint amilyennek elképzeltem. Josh sosem beszélt túl sokat a kapcsolatukról. Csak a legfontosabb tényeket ismertem, amelyek a nagyjából tizennyolc hónappal ezelőtti szakításukhoz vezettek. Két évig voltak együtt, és Josh szerelmes volt belé, miközben Beth már évek óta titkos viszonyt folytatott Josh apjával, Paullal. Mindez akkor derült ki, amikor Beth terhes lett, és a gyermek apja Paul volt – mindez hatalmas megrázkódtatást jelentett Josh és az édesanyja számára. Végül Connie beadta a válókeresetet, Josh pedig minden kapcsolatot megszakított Paullal és Bethszel. Ezek alapján úgy képzeltem, hogy Beth egy szörnyű bestia, hiszen csak egy velejéig romlott ember lehet képes így becsapni valakit. Magabiztosnak és talán kissé arrogánsnak gondoltam, de a nő, aki előttem állt, elveszettnek és sebezhetőnek tűnt, ami teljesen zavarba ejtett.

– Sajnálom, de ez tényleg nem rám tartozik. Josh egyértelműen kijelentette, hogy nem akar semmiféle kapcsolatot sem veled, sem az apjával, sem a családoddal, és ezt tiszteletben kell tartanom. – Igyekeztem kedvesen beszélni vele.

– Kérlek – könyörgött újra. – Nagyon fontos, hogy beszéljek vele. – Könnyek csillogtak a szemében. – Tudom, mennyire makacs, és tudom, hogy mennyire megbántottuk őt, de te biztosan…

A hangja elhalt, amikor hevesen megráztam a fejem.

– Sajnálom. Nem tehetem. Ez Josh döntése, én pedig nem fogok beleavatkozni.

Tényleg nem akartam belekeveredni. A családi kapcsolatok bonyolultak lehetnek – ezt saját tapasztalatból tudtam –, és nem akartam semmi olyat mondani vagy tenni, amiből Josh azt a következtetést vonhatná le, hogy nem értem meg, holott pontosan tudtam, mit érez. Bár sajnáltam az előttem álló nőt, de ő hozta meg a döntéseit, és most ezzel együtt kell élnie.

Lassan bólintott.

– Értem. Azért köszönöm.

Néztem, ahogy lehorgasztott fejjel visszaballag az autójához az udvaron át. Kinyitotta a kocsi ajtaját, és a gyomrom összeszorult, amikor beült a vezetőülésbe, az ajtót nyitva hagyva. Teltek a percek, és aggódni kezdtem, hogy talán arra készül, hogy tegyen még egy próbát.

– Kérlek, menj el… – motyogtam. – Erre nincs semmi szükség.

Szerencsére becsukta az ajtót, kitolatott a parkolóból, és elindult a földúton.

Vettem egy nagy levegőt, majd elindultam a tanyaház felé, a fejemet csóválva. Pont most, amikor kezdenek alakulni a dolgok…

2.

JOSH

Becsaptam magam mögött a tanyaház ajtaját, és az előszobában dühösen földhöz vágtam a hülye sündisznómancsokat. Mi a fenét keresett itt? És honnan a csudából tudta, hol vagyok? Dühösen bevágtattam a nappaliba. Ez annyira jellemző volt Bethre. Mindig mindent úgy kellett csinálni, ahogy ő akarta, és amikor nemet mondtak neki, addig nyomult, amíg végül meg nem kapta, amit akart, bármibe is került másoknak. Persze akkoriban ezt még nem vettem észre. Teljesen az ujja köré csavart.

Fel-alá járkáltam a kandalló előtt, hol ökölbe szorítottam a kezem, hol kiengedtem. Mi lesz most? Vajon még mindig arról próbál meggyőzni, hogy engedjem meg nekik, hogy beköltözzenek Égerligetbe – a házba, amely a rendelő mellett áll? Az én házamba. Oda, ahonnan elűztek, miután rájöttem, hogy ott folytatták a mocskos kis viszonyukat.

Vagy talán megint azért fog könyörögni, hogy bocsássak meg apámnak? Arra várhat! Soha nem fog megtörténni.

Vagy talán a klasszikus húzással próbálkozik, hogy rávegyen arra, hogy találkozzak a gyerekükkel. „De hiszen a féltestvéred!” – nyafogta legutóbb, amikor egy pillanatnyi figyelemkihagyás következtében véletlenül felvettem a telefont. A féltestvérem? Biológiailag talán, de érzelmileg semmiképp. Hogy is gondolhatták, hogy eljátszom velük a boldog kis családot azok után, amit Beth velem tett, és ami még fontosabb, amit anyával tett? Azután letiltottam Beth hívásait. Nem érdekel. Soha az életben nem akarok szóba állni vele.

És most jön az újabb gyerek. Tudtam, hogy újra terhes – ezt az apró „gyöngyszemet” dobta be a legutóbbi beszélgetésünk során –, de mégis sokkoló volt látni, ahogy ott állt a domborodó pocakjával. Még a gondolattól is kirázott a hideg. Felőlem egy egész hadsereget is világra hozhatnak, akkor sem vagyok hajlandó eljátszani a nagy testvér szerepét.

Odabotorkáltam a kanapéhoz, és megpróbáltam leülni, de abban az idétlen, ormótlan jelmezben lehetetlen volt. Elfintorodtam, mert éreztem, ahogy az izzadság végigcsorog a hátamon, és megpróbáltam kibújni a sündisznójelmezből, de csak félig sikerült, mert a karjaim beszorultak a ruha belsejébe. Semmit sem láttam, és hangosan káromkodtam, amikor a sípcsontom nekivágódott a dohányzóasztalnak. Újra megpróbáltam lerángatni magamról a jelmezt, ám teljesen beszorultam, és már szinte fuldokoltam. Hol van már Sam? Remélem, Beth nem éppen most ad elő neki egy hazugságokkal teli nagyjelenetet.

Meghallottam, hogy csukódik a tanyaház ajtaja, és Sam a nevemet kiáltja. Megkönnyebbülten sóhajtottam fel.

– Segítség! – kiáltottam.

Pár pillanattal később Sam csilingelő nevetése töltötte be a nappalit.

– Ó, te jó ég! Mi történt?

– Beszorultam.

– Azt látom. Le tudsz térdelni? – kérdezte Sam.

A térdemre estem, és felszisszentem, ahogy a kemény fapadlón landoltam. Sam még mindig nevetett, miközben megfogta alul a jelmezt, áthúzta a karomon, majd a fejemen át lehúzta rólam. Végre kiszabadultam.

Vettem egy mély levegőt.

– Olyan ijesztő volt! Alig kaptam levegőt, azt hittem, megfulladok.

– Most már biztonságban vagy. Megmentettem az életedet – mondta. A szeme huncutul csillogott. – Ez a csúnya Mickleby-jelmez... – Aztán újra elnevette magát.

Ragadós volt a jókedve, és nekem is mosolyognom kellett, miközben a kanapénak dőltem, és letöröltem az arcomon végigcsorgó verítéket.

– Totál kész vagyok. Teljesen kimerültem.

– Nem csodálom. Nehezebb, mint gondoltam. Mi lenne, ha lezuhanyoznál és átöltöznél, én meg visszamennék, és segítenék rendet rakni? – A hangja rekedten csengett, és beszéd közben időnként elcsuklott.

– Azt hittem, egy forró feketeribizli-italt szeretnél. Úgy tűnt, most jólesne neked.

– Biztosan jó lenne, de ha egyszer leülök egy kényelmes székbe egy itallal, onnan már biztosan nem állok fel. Nem lenne fair, ha a többiekre hagynám a pakolást. Most elég lesz egy kis víz.

– Segítsek?

Sam mosolygott.

– Ma már bőven kivetted a részed a munkából. Van segítség bőven, így is egymás sarkát tapossuk.

Bólintottam, és őszintén szólva megkönnyebbültem, hogy megúszom a további munkát.

Bár most nem akartam Bethről beszélgetni, muszáj volt megkérdeznem:

– Elment már?

– Igen.

– Elég sokáig voltál kint. Remélem, nem nyomasztott valami szívfájdító történettel. – Próbáltam könnyed hangot megütni, hogy ne keltsem azt a benyomást, mintha bármivel is vádolnám Samet, de jól tudtam, milyen Beth. Valószínűleg kihasználta Sam kedvességét, ahogy annak idején az enyémet is. Most, hogy már kiismertem, nem volt lelkiismeret-furdalásom, hogy hátat fordítok neki és továbblépek, de Sam nem ismerte őt. Ráadásul neki sokkal több türelme volt az emberekhez, mint nekem. Ha rajtam múlik, én inkább az állatokat választom.

– Megpróbált rávenni, hogy beszéljek a fejeddel, de nemet mondtam, úgyhogy elment. Azért voltam kint olyan sokáig, hogy megbizonyosodjak róla, hogy tényleg elment.

A vállamban felgyülemlett feszültség lassan oldódott, miközben feltápászkodtam.

– Remélhetőleg megértette az üzenetet, de ha mégis visszajönne, ne hallgass rá. Hazudik, és manipulálja az embereket. Fogalmam sincs, mit gondolt, hogy csak úgy beállított ide. – Még engem is meglepett, milyen keserűen csengett a hangom.

Sam finoman megszorította a karomat.

– Menj, zuhanyozz le, és később találkozunk. – Egy puszit nyomott izzadt arcomra, majd kiment a konyhába, hogy igyon valamit.

Pár perccel később már a zuhany alatt álltam, de az erős vízsugarak sem hoztak megnyugvást. Beth hangját hallottam újra meg újra a fejemben. Könyörgő arckifejezését láttam magam előtt. És a domborodó pocakját. Miért nem tud már békén hagyni? Letiltottam a telefonját és az e-mailjeit, de úgy látszik, nem volt elég egyértelmű az üzenet. Csak azért sem állt le, és most megkeresett. Beszivárgott Sam különleges napjába, és bár úgy tűnt, hogy Samet ez nem zavarta, engem feldühített, hogy Beth ilyesmire vetemedett. Mit kellene tennem, hogy végre visszavonulót fújjon, és elfogadja, hogy semmiféle kapcsolatot nem akarok sem vele, sem a családjával? Soha többé.

3.

SAMANTHA

A fejemet csóválva csuktam be magam mögött a tanyaház ajtaját. Hála az égnek, nem mentem bele, hogy segítsek Bethnek. Ahogy Josh reakcióját elnéztem, semmi jó nem sült volna ki abból, ha ráveszem, hogy beszéljen vele, bár nem mintha ez meglepett volna. Beth talán nem vetemedne arra, hogy beállítson a rendelőbe, miután Josh kirúgta a recepciós pozícióból, de bíztam benne, hogy most, hogy már tudja, hol találja Josht, nem fog minket állandóan zaklatni.

Az udvaron Hannah jött felém, karjában Ameliával.

– Toby összepakolt, és mindent bevitt a pajtába.

Hálásan mosolyogtam rá.

– Kész főnyeremény ez a pasi! Nagyon köszönöm, hogy itt voltatok és ennyit segítettetek. Igazán nagyra értékelem.

– Nagyszerűen szórakoztunk. Később majd mindenképpen mondd el, mennyit sikerült összegyűjteni. Jut is eszembe, nem sokkal azután, hogy elmentél, megjelent egy terhes nő, és Josh után érdeklődött. Utolért titeket?

Égnek emeltem a szemem.

– Igen, megtalált.

– Nem tűnsz túl boldognak emiatt.

– Ő volt Beth. Josh exbarátnője.

– Nem mondod! – húzta el Hannah a száját. – És mit akart?

– Gőzöm sincs. Azt mondta, sürgősen beszélniük kell, de Josh nem volt hajlandó szóba állni vele. Azt akarta, hogy én próbáljam meg rábeszélni, de az, hogy Josh újra kapcsolatba lép-e az apjával, az ő döntése kell hogy legyen, és azt is ő tudja, mikor áll készen rá.

Hannah meglepetten nézett rám.

– Nem hittem volna, hogy ezt mondod. Azt gondoltam, bármit megtennél, hogy rendbe hozd a dolgokat.

Sóhajtottam.

– Valamikor régen talán megpróbáltam volna, de vannak dolgok, amiken nem tudunk változtatni. Látod, mi történt anyával és velem.

Közben felbukkant Toby, és neki is megköszöntem a segítséget, miközben Hannah becsatolta Ameliát a gyerekülésbe, majd búcsút intettem nekik.

Mostanra már nem sokan maradtak. Az udvaron parkoló autók többsége a barátoké és családtagoké volt. Lassan elindultam a rét felé, ahol apát és Simon bácsit pillantottam meg, akik elmondták, hogy Louise nénit és Chloét a pajtában találom.

Nagyon meglepődtem, amikor Chloe felajánlotta, hogy ma segít, mert általában nem szokott senkinek sem segíteni, hacsak nem származott valami haszna belőle. Nem tudtam, hogy Louise néni vette-e rá, vagy Chloe maga döntött úgy, hogy ez is egy lépés lesz a megromlott kapcsolatunk helyreállítása érdekében. Akárhogy is, hálás voltam a segítségéért.

Továbbra is elég feszült volt a kapcsolatunk, de irreális lett volna elvárni, hogy a barátságunk visszatérjen a normális kerékvágásba mindazok után, amit tett. Nem akartam haragot tartani – ez nem jellemző rám –, de egyszerűen képtelen voltam félresöpörni a történteket. Mélységesen megbántott, és beletelik némi időbe és erőfeszítésbe, hogy újraépítsük a kapcsolatunkat. Még mindig szerettem az unokahúgomat, és szerettem volna, ha az életem része marad, de legbelül folyton azt éreztem, hogy óvatosnak kell lennem vele.

– Jól éreztétek magatokat? − kérdeztem tőlük, amint beléptem a pajtába. Tisztában voltam vele, hogy annyira lefoglaltak az előadások, hogy szinte nem is volt alkalmunk beszélgetni egész nap.

Chloe mosolygott.

– Tudod, milyen vagyok. Egy kis kézműveskedés, és máris a mennyországban érzem magam.

Mindig meglepett, hogy Chloe, aki mindig kifogástalanul öltözködött – elegáns ruhákat és magas sarkút hordott –, és soha nem lépett ki a házból teljes smink és tökéletes frizura nélkül, ennyire odavolt a csillámporért, ragasztóért és festékért. Nagyon furcsa volt őt a munkahelyén látni, ahol óvónőként dolgozott, mert annyira nem illett hozzá a farmer, a póló, a kötény és az edzőcipő.

– Minden pillanatát imádtam – mondta Louise néni. – És olyan büszke vagyok erre a lányra! – karolta át Chloe vállát. − Most legalább láthattam, milyen lehet a munkahelyén.

– Milyen volt Samuel nélkül? – kérdeztem Chloétól. Épp szülési szabadságon volt, mivel közel tizenegy hete született meg Samuel, aki ma otthon maradt Whitsborough Bayben Jamesszel.

Chloe elfintorodott.

– Olyan furcsa. Szerettem volna magammal hozni.

– De én azt mondtam, hogy jót fog tenni neki egy kis szünet – tette hozzá Louise néni. – Nagyon fárasztó egy újszülöttel lenni éjjel-nappal.

– Igen, de James…

– Ő Samuel apja, és tökéletesen gondoskodik a fiáról. – Louise néni megszorította Chloe vállát. – És azt is tudja, hogy Debs néni ott van a szomszédban, ha segítségre lenne szüksége.

Ezen majdnem felnevettem. Anyu, aki egy babás vészhelyzetben segít? Ezt el sem tudtam képzelni.

Louise nénit és Chloét a pajtában hagytam, ahol elpakolták a kézműves kellékeket, én pedig segítettem apának és Simon bácsinak lebontani a pavilonokat.

– Elégedett vagy az eredménnyel? – kérdezte apa, miközben az egyik pavilont próbáltuk visszaszuszakolni a tartójába.

– Nagyon is. Szerintem elég sokat gyűjtöttünk.

– Láttad, hogy megteltek a gyűjtődobozok is?

– Tényleg? Ez hihetetlen! – Kitettem pár gurulós ládát kutya- és macskaeledel, fertőtlenítő törlőkendők, polártakarók és tisztítószerek számára. Őszintén szólva nem számítottam rá, hogy megtelnek.

– Segítek betolni őket, aztán én is elköszönök – mondta apa.

– Nincs kedved meginni velünk valamit? Vagy velünk vacsorázni?

Megrázta a fejét.

– Szerintem te és Josh nagyon is örülnétek egy kis csendnek és nyugalomnak a kétnapos őrület után. Egyébként pedig Laurennel és Connie-val vacsorázom.

– Valami szép helyre mentek?

– Most újították fel Fimberley-ben A Teknős és a Nyúl nevű éttermet, gondoltuk, kipróbáljuk.

Olyan jó érzés volt látni, hogy apa milyen remekül beilleszkedett, hogy kezdi megismerni a környéket, és új barátságokat köt. Aggodalommal töltött el, hogy túl sok változás történt hirtelen az életében – elvált anyától, eladta a családi házunkat Whitsborough Bayben, elkezdett dolgozni Josh rendelőjében, és beköltözött Lauren vendégszobájába –, de még sosem láttam ilyen boldognak és nyugodtnak. Pont arra volt szükségünk mindkettőnknek, hogy a Yorkshire Woldsba költözzünk.

– Sam! Gyere gyorsan! – kiáltotta Chloe a pajta ajtajából, és a hangjában pánikot hallottam.

A szívem a torkomban dobogott, eldobtam a pavilon tartórúdját, és a pajta felé iramodtam, apával a nyomomban.

– Mi történt? – Láttam, hogy álldogálnak ott páran, de semmi rendelleneset nem vettem észre. Chloe éles hangját hallva azt hittem, hogy valaki szívrohamot kapott.

– Páciens – mondta Chloe, és egy magas, ősz hajú férfira mutatott, aki nagyjából a hetvenes éveiben járt, és egy kartondobozt tartott a kezében.

Amint rájöttem, hogy Chloe szokás szerint csak túlreagálta a helyzetet, és nem történt nagyobb katasztrófa, lassan csillapodott a szívverésem. Mosolyogva fordultam a férfihoz.

– Üdv, Samantha vagyok.

– Terry – mondta mély, rekedtes hangon. – Hoztam egy sünt.

– Feltenné a dobozt az asztalra, hogy megnézhessem?

Terry a kezelőasztalhoz lépett, és letette a dobozt. Kesztyűt húztam, és óvatosan félretoltam a benne lévő újságpapírcsíkokat.

– Akkor lássuk a kis beteget – mondtam, miközben kiemeltem a sünt. – Ó, szegénykém. Beleakadtunk valamibe? – Vastag, fekete háló tekeredett a sün tüskéire és mellső lábaira.

Chloe is csatlakozott hozzánk.

– Ó, ne! Szegény kis állat!

Terry a fejét csóválta.

– Az az ostoba közösségi csoport a falumban pénzt gyűjtött a hálókra a focipálya kapuihoz. Megmondtam nekik, hogy a hálók veszélyesek lehetnek a vadon élő állatokra, de hallgattak rám? Azt mondták, hogy állandóan csak kötözködök. Ma délután sétáltatom Wilburt, a kutyámat, amikor elkezd ugrálni meg ugatni a kapuk mellett. Aztán megtalálom ezt a kis fickót, teljesen belegabalyodva a hálóba, pont úgy, ahogy megjósoltam. Kivágtam egy darabot a hálóból, és sikerült leszednem az arcáról, de egy-két helyen annyira belekeveredett, hogy nem tudtam kiszabadítani, megsérteni meg nem akartam.

Óvatosan kibontottam a sünt, hogy lássam, mennyire szorosan tekeredett rá a háló, és esetleg bevágott-e a bőrébe.

– A kis barátunk lány. – Megemeltem néhány tüskét, hogy ellenőrizzem, nincs-e kiszáradva, de szerencsére rendben volt, ami arra utalt, hogy valószínűleg nem volt túl hosszú ideig belegabalyodva a hálóba. – Jól tette, hogy idehozta. Úgy tűnik, a háló egy kicsit belevágott, de nem tekeredett létfontosságú szervek köré, és nem akadályozza a légzését. Először le kell vennem róla, hogy lássam, megsérült-e a lába.

– Akkor túléli? – kérdezte Terry megkönnyebbülve.

– Egész biztosan rendbe fog jönni. – Megfogadtam, hogy soha nem táplálok hamis reményt senkiben, aki beteg sünt hoz be, de ebben az esetben biztos voltam benne, hogy teljesen fel fog épülni. Jó kondícióban volt, és az elsődleges vizsgálat alapján úgy tűnt, nincsenek egyéb egészségügyi problémái. – Levágom róla a hálót, kitisztítom a sebeit, és itt tartom, amíg teljesen meg nem gyógyul. Szeretné megadni az elérhetőségeit, hogy értesíthessem, amikor elviheti, vagy inkább itt, a tanyán engedjem szabadon?

– Amint jobban lesz, hazaviszem.

– Ha meg tudná adni a közösségi csoport vezetőjének telefonszámát vagy e-mail-címét, értesíthetném őket, hogy az ilyen hálók valóban komoly veszélyt jelentenek a vadon élő állatokra, különösen a sünökre. Fontos lenne, hogy esténként felemeljék a hálót a talajról. Készítek pár fotót a kis barátunkról, hogy a saját szemükkel lássák, miről beszélek.

Terry először mosolyodott el.

– Tényleg megtenné? Az nagyszerű lenne.

– Ez a legkevesebb, amit tehetek. Azért vagyunk itt, hogy segítsünk a beteg és sérült sünökön, és azzal segítünk a legtöbbet, ha tájékoztatjuk az embereket arról, hogyan lehet elkerülni az efféle szükségtelen sérüléseket.

Óvatosan visszatettem a sünt a dobozba, hogy előkészíthessem a háló levágásához szükséges eszközöket.

– Chloe, megtennéd, hogy felírod Terry adatait? Ott van a nyomtatvány a mappában. – Terryre mosolyogtam. – Köszönöm, hogy behozta.

– Mennyivel tartozom?

– Mivel jótékonysági szervezet vagyunk, így nincs díjazásunk, de az adományokat mindig örömmel fogadjuk.

Letöröltem a kezelőasztalt, rátettem egy kis, bolyhos takarót, egy fémtálcára kikészítettem az ollót és a csipeszt, majd megmértem a sünit, hogy előkészíthessem a súlyának megfelelő mennyiségű fájdalomcsillapítót és antibiotikumot.

– Nézhetem? – kérdezte Terry.

– Ha szeretné, hogyne.

Hirtelen kíváncsi arcok tengere vett körül. Már korábban is voltak páran a pajtában, de Chloe rémült hangja másokat is odavonzott.

– Arra kérek mindenkit, hogy lépjen egy kicsit hátrébb, hogy legyen helyem dolgozni – mondtam, és körbenéztem a csoporton. – És kérem, maradjanak csendben, hogy ne stresszeljük tovább szegény sünit. – Chloe kezébe nyomtam a mobilomat. – Lenne kedved fotózni? Ha tudnál pár közeli képet készíteni a páciensünkről, aztán majd a kezelésről is, az nagyszerű lenne. És elnézést kérek a rekedt hangom miatt, remélhetőleg tudok még beszélni.

Megköszörültem a torkomat.

– Először is beadom a fájdalomcsillapítót és az antibiotikumot a sününknek, aztán levágom róla a hálót. A súlyát már megmértem, így pontosan tudom, mekkora adagra van szüksége, most pedig előkészítem a fecskendőket.

A tanári munkámnak köszönhetően már hozzászoktam, hogy emberek előtt beszéljek. És mivel nyolc évig körzeti nővérként dolgoztam, az orvosi beavatkozás sem volt újdonság számomra. A kettőt együtt viszont még soha nem csináltam. Megint tanulok valami újat.

– Nevet is kell adnunk a süninek. – Letettem az asztalra egy kisebb tálcát, amin a fecskendők voltak. – Már adtunk mindenféle nevet nekik, ami csak eszünkbe jutott, ezért Joshsal úgy döntöttünk, hogy új témát választunk: most a film- és könyvkarakterek következnek. A tegnap esti páciensünk egy hím sün volt, akit Frodónak neveztünk el A Gyűrűk Urából. Nem tud valaki javasolni egy női szereplőt a sorozatból, akiről elnevezhetnénk ezt a kis hölgyet? Nekem most semmi nem jut eszembe.

– Arwen – mondta valaki halkan.

Elmosolyodtam.

– Tökéletes. Szóval felkészültek a találkozásra Arwennel?

* * *

Egy órával később Arwen bekötözve, megitatva, jóllakottan pihent egy ládában, ami a teljes felépüléséig az otthona lesz. Odakint az összes kölcsönkapott pavilont, asztalt és széket elpakolták, és mindenki hazament.

– Tökéletes időzítés! – kiáltott ki Josh a konyhából, amikor beléptem a tanyaház ajtaján. – A víz épp most forrt fel, és a forró feketeribizli-italod a kedvenc sündisznós bögrédben vár.

– Ó, de drága vagy! – Lehúztam a gumicsizmámat, és bementem a konyhába, hogy megöleljem. – Felfrissített a zuhanyozás?

– Kifejezetten. Már újra embernek érzem magam, nem pedig egy verejtékben úszó sünnek. Mindenki elment?

– Igen, és képzeld, van egy új páciensünk.

Az italokkal együtt átvonultunk a nappaliba, és miközben hálásan kortyolgattam a nyugtató hatású forró fekete ribizlit, elmeséltem Joshnak Arwen történetét.

Amikor befejeztem, Josh rám mosolygott, sötét szeme pont úgy csillogott, ahogy szeretem.

– Nézzünk csak oda, rögtön élő bemutatót is tartottál a közönségnek.

– Tudom! Nem pont erre készültem, de remélem, mindenki, aki látta, elmeséli másoknak is, és kétszer is meggondolják majd, hogy kint hagyják-e a hálót.

– Bízzunk benne. És van egy nagyszerű hírem. Amíg kint voltál, megszámoltam a kazettában levő pénzt. Majdnem négyszáz font gyűlt össze.

– Ó, te jó ég! Ez csodálatos! A tombolával, a sorsolással és a grillezéssel együtt, azt hiszem, átléptük az ezer fontot. És a gyűjtőládák is megteltek.

– Annyira büszke vagyok rád. – Megfogta a kezem, és megszorította. – Olyan sokan dicsértek ma téged. Igazi helyi hős lettél.

– Nem tudom, hogy tényleg hős vagyok-e, de úgy érzem, nagyon fontos az, amit itt csinálunk.

– Az biztos. Hivatalosan még csak két napja nyitottunk, de már volt húsz páciensünk, akik közül négyet szabadon is engedtünk.

– Egyet pedig elveszítettünk – tettem hozzá, miközben szegény Quillyre gondoltam. Tisztában voltam vele, hogy nem tudom majd az összes sünt megmenteni, de Quilly halála mindig különösen fájni fog, hiszen ő volt az első veszteségem, és mert teljesen feleslegesen pusztult el. Szerencsére elkapták és vád alá helyezték a Grimes fiúkat. Hamarosan ítéletet hirdetnek az ügyükben, és akkor vége lesz ennek az egésznek.

– Koncentrálj inkább azokra, akiket megmentettél – mondta Josh kedvesen.

Letettem az üres bögrémet, Josh pedig felemelte a karját, hogy pozíciót válthassak, és hozzábújhassak. Gyengéden megcsókolt, majd közelebb húzott magához, és lassan simogatta a karomat, miközben hozzábújtam. Mindig tudta, hogyan vigasztaljon meg, és imádtam az ilyen pillanatokat, amikor egyszerűen csak együtt voltunk, egymást átölelve. Josh mellett szeretve éreztem magam, ami igazán üdítő volt az előző két kapcsolatom után. Már a puszta gondolattól megborzongtam.

– Fázol? – kérdezte Josh, miközben még szorosabban húzott magához.

– Nem, csak azon gondolkodtam, hogy milyen szép ez a pillanat, és hogy Jamesszel vagy Harryvel sosem éreztem ilyet. Egy kicsit ostobának érzem magam, amiért eltűrtem azokat a pocsék kapcsolatokat.

– Utólag már könnyű meglátni a rosszat. De amikor benne vagy, nem olyan egyszerű.

Nem voltam biztos benne, hogy Josh akar-e Bethről beszélni ma este, de amit most mondott, egyértelműen rá utalt, és nem hagyhattam ki a kínálkozó lehetőséget.

– Elég nagy meglepetés volt, hogy Beth felbukkant délután.

Josh teste megfeszült.

– Igen, és nem kellemes meglepetés.

Úgy helyezkedtem, hogy láthassam az arcát.

– Fogalmam sincs, mit nem ért azon, hogy „nem érdekel”. Milyen alapon jött ide egyáltalán? – Sóhajtott, majd gyengédebb hangon folytatta: − Sajnálom, hogy tönkretette a nagy napodat.

– A mi nagy napunkat – mondtam. – És nem tett tönkre semmit. Jól vagyok. Inkább miattad aggódom. Látom, hogy mennyire feldúlt téged.

Josh egy pillanatig csendben maradt, majd megrázta a fejét.

– Nem vagyok feldúlt. Inkább dühös. Azt hittem, azt reméltem, hogy ők ketten végleg eltűntek az életemből.

– Ha szeretnél beszélni róla, itt vagyok, és meghallgatlak.

4.

JOSH

Sam őszinte, aggódó arckifejezését látva nagyot sóhajtottam. Az a nyavalyás Beth. Nem akartam Samet belekeverni ebbe a káoszba. Már így is túl sok szörnyűségen ment keresztül a saját diszfunkcionális családjával, azután ráadásul ott van még az a gyújtogatás is, semmi szüksége sincs arra, hogy még én is terheljem a gondjaimmal. De biztos voltam abban, hogy Beth nem adja fel ilyen könnyen. Vissza fog jönni, és simán el tudom képzelni, hogy akkor próbálja megkörnyékezni Samet, amikor egyedül lesz, mert így könnyebben manipulálhatja. Krokodilkönnyeket hullatva előadná a szokásos szövegét: „Annyira sajnálom. Teljesen össze voltam zavarodva. Nem gondoltam, hogy bárki megsérül.” Na persze. Pontosan tudta, mit csinál, és én voltam az a balek, aki bedőlt neki.

– Josh…? – Sam finoman megszorította a karomat.

Megvontam a vállam.

– Nem tudok mit mondani. – Nagy vonalakban már elmeséltem neki a történetet, hogy hogyan jöttünk össze Bethszel, miután véget ért egy hosszú kapcsolata egy nős férfival. Azt az apróságot leszámítva, hogy valójában nem is ért véget. Amikor teherbe esett, kiderült, hogy az a nős férfi nem más, mint a saját apám, és a baba is az övé. Elegáns, nem? – Mit szeretnél még hallani?

– Hogy érzel ezzel kapcsolatban? Súlyos döntés kizárni egy szülőt az életedből. Tudod, hogy nekem is milyen nehéz volt megszakítani a kapcsolatot anyával, de nekünk mindig is toxikus volt a viszonyunk. Azt mondtad, azelőtt közel álltál az apádhoz.

– Közel? – A kezem ökölbe szorult, és éreztem, ahogy a düh egyre jobban felgyülemlik bennem. − Egyenesen bálványoztam azt az embert. Ő jelentett számomra mindent. Nem csak az apám volt, hanem a barátom, az üzlettársam és a mentorom is…

Már gyerekkoromban nyilvánvaló volt, milyen szerencsés vagyok, hogy ilyen apám van. A legjobb barátom, Lewis apja még azelőtt lelépett, hogy az öccse, Danny megszületett volna. Eleinte még nagy ritkán megjelent, hogy megnézze, hogy vannak, aztán végleg eltűnt és cserben hagyta őket. Az anyjuk újra férjhez ment, kétszer is. Az első mostohaapjuk állandóan megalázta őket, ordított velük, a második meg bokszzsáknak használta őket.

Az apám lett az apafigura az életükben, és olyanok voltak ők nekem, mintha testvérek lettünk volna. Eljöttek velünk túrázni, biciklizni, kempingezni és horgászni. Amikor anya hétvégente dolgozni kezdett, mi folytattuk a fiús kirándulásokat.

Az apám mindig mesterien egyensúlyozott azon a kényes határon, hogy egyszerre legyen apa – a két „pótfia” számára is – és barát. Az együtt töltött idő csupa móka és kacagás volt, de mindig egyértelművé tette, hogy hol vannak a határok, és ezt mindig tiszteletben is tartottuk. Akkoriban rettenetesen tiszteltem. Kiderült, hogy ő viszont nem tisztelt engem, különben nem tette volna azt, amit tett.

Teljesen természetes volt, hogy apám és nagyapám nyomdokaiba lépjek, és én is állatorvos legyek. Mindig is szerettem az állatokat, és amikor tizennégy éves lettem, szombat délelőttönként a rendelő recepcióján kezdtem dolgozni, és az iskolai szünetekben is segítettem apának vagy nagyapának. Inspiráló példaképek voltak, mindig nyitottak voltak az új ötletekre, és egy hatékonyan működő rendelőt működtettek. Minden tudást magamba szívtam, amit csak lehetett.

Nagyapa alig várta, hogy lediplomázzak, és végre teljes munkaidőben dolgozhassak velük. Tetszett neki a gondolat, hogy az általa alapított rendelőben három generáció működjön együtt, de sajnos ez az álma nem vált valóra. Az egyetemi záróvizsgám másnapján anyu felhívott, hogy a nagyi az éjszaka folyamán meghalt. A szívroham mindannyiunkat megdöbbentett, hiszen mindig olyan fitt és egészséges volt.

Nagyapa soha nem tudta feldolgozni a veszteséget. Tizenhat éves koruk óta együtt voltak, odaadóan szerették egymást. A diplomaosztómat követő napon ment el, pont úgy, mint a nagyi. Anya meg volt győződve arról, hogy nagyapa a bánatba halt bele, és bár tudós ember vagyok, hajlottam arra, hogy egyetértsek vele.

Én örököltem a részét a rendelőből, ahogy az otthonuk, Égerliget is rám szállt. Nem éreztem helyesnek, hogy elfogadjam ezt a nagyvonalú örökséget, különösen, mivel nagyapa részesedése a rendelőben a többségi, hatvanszázalékos tulajdonjogot jelentette. Felajánlottam apának, hogy cseréljünk, vagy legalább tegyük egyenlővé a partnerséget, de ő hallani sem akart róla. Ragaszkodott hozzá, hogy ugyanannyit tanulhat tőlem, mint én tőle. Bátorított, hogy kérdezzek, beszéljünk meg mindent, és együtt bővítettük a rendelőt. Soha nem volt szükség arra, hogy elővegyem az „én vagyok a többségi tulajdonos” kártyát, mert a kapcsolatunk valódi partnerségen alapult.

Megvontam a vállam, miközben Samre néztem.

– Megbíztam bennük, tiszteltem és szerettem őket. És mit kaptam cserébe? Hazudtak nekem, és majdnem tönkretették az életemet.

– Nagyon sajnálom. Még mindig nem hiszem el, hogy mindkettőtökkel viszonya volt. Ez nem normális.

– Beteges és torz dolog. – Hangosan felsóhajtottam. – Tizennyolc hónap telt el, és még mindig nem tudom felfogni ezt az egészet. A szüleim boldog házasságban éltek, akkor hát az apám miért jött össze Bethszel? Ez egyszerűen nem fér a fejembe. Aztán amikor vége lett – ha egyáltalán vége lett –, miért űzte Beth ezt a játékot velem? Milyen ember az, aki először az apával jár, aztán rámozdul a fiúra? Na és az apám? Tudta, hogy találkozgatok Bethszel. Eleinte nem, mert nem akartuk, hogy bárki tudjon róla a munkahelyünkön, de apa nagyon is tisztában volt a kapcsolatunkkal több mint egy éven át, mégis folytatta vele. Miféle ember tesz ilyet?

Egyre hangosabb és élesebb lett a hangom. Megráztam a fejem.

– Sajnálom. Nem akarom felhúzni magam, de nem tehetek róla. Még mindig rettenetesen dühös vagyok rájuk, és nem vagyok biztos abban, hogy ez elmúlik valaha is.

– Megpróbálták megmagyarázni, miért tették? – Sam láthatóan összerezzent. – Nem mintha el tudnék képzelni bármilyen elfogadható magyarázatot az ilyen viselkedésre.

– Apa megpróbált magyarázkodni, amikor minden kiderült, de nem érdekeltek a kifogásai. Inkább anya miatt aggódtam. Ő biztosan értesült mindenről. Az affér már önmagában véve is elég baj, de a baba híre kész katasztrófa volt. A szüleim mindig is több gyereket szerettek volna, de nem jött össze. Anya ötször elvetélt, háromszor a születésem után, és még kétszer azután, hogy Kayleigh húgom halva született.

– Ó, te jó ég! Nagyon sajnálom. – Sam szorosan átölelt. – Ez biztosan nagy csapás volt valamennyiőtök számára.

– Apa nem nagyon beszélt róla, bár szerintem ezért is élvezte annyira Lewis és Danny társaságát – mondtam, amikor Sam elhúzódott. – Anya viszont sokat mesélt róla, és mindig derűs és optimista volt. Nyilvánvalóan összetört a tragédiák után, de mindig azt mondta, hogy én vagyok a csodababája, és hálás volt érte, hogy legalább én itt maradtam, ha már a többiek nem tudtak. – Samre néztem egy halvány mosollyal. – Sosem éreztem igazán, hogy hiányoznak a testvérek, mert ott volt nekem Lewis és Danny, a tiszteletbeli tesóim.

– Hogy fogadta anyukád a hírt apádról és Bethről?

– Nem jól. – A gyomrom összeszorult, és megborzongtam, ahogy felvillant előttem anya arca azon az estén. – Tizenhárom éves koruk óta együtt voltak, és boldogok voltak. Aztán egyik pillanatról a másikra mindennek vége lett, és rájött, hogy az elmúlt hét év hazugság volt. Nem könnyű feldolgozni az ilyesmit.

Egyáltalán nem volt könnyű. Soha az életben nem fogom megbocsátani nekik azt, ami ezután történt.

5.

SAMANTHA

Minden egyes szó, homlokráncolás és sóhaj arról árulkodott, hogy mekkora fájdalmat okozott Paul és Beth Joshnak. Nem is csoda. Nagyon aljas dolgot műveltek vele. Teljesen jogos, hogy még mindig dühös és feldúlt volt, főként azért, mert Connie-t, az anyját is szörnyen megviselte a dolog. Miközben Josh igyekezett feldolgozni a történteket, az anyjában is tartania kellett a lelket.

– Köszönöm, hogy megosztottad velem. Tudom, hogy nem volt könnyű beszélned róla.

– Nem szeretném, ha bármelyikük is visszatérne az életembe. Képtelen vagyok megbocsátani nekik.

– Szerinted Beth visszajön?

– Tuti. Ez annyira jellemző rá, és megpróbál majd téged is belekeverni. Ne haragudj!

– Nem kell bocsánatot kérned. Nem a te hibád. Nekem egy szavam sem lehet, hogy megjelent az exed, hiszen az enyém ráadásul a családom egyik tagja.

Josh keserű mosollyal nézett rám.

– Továbbra is az a véleményem, hogy James egy idióta volt, amiért így bánt veled, de büszke lehetsz rám, mert tegnap a sajtótájékoztatón sikerült civilizált beszélgetést folytatnom vele. El is felejtettem mondani.

Meglepődve vontam fel a szemöldököm. Pár alkalommal találkoztak csak, de az udvarias köszönésen túl egyetlen szót sem váltottak egymással, így ez valóban jó hír volt. A családomban már így is eléggé feszült volt a helyzet, nem hiányzott még egy konfliktus Josh és James között.

– Büszke vagyok rád. Köszi. Na és miről beszéltetek?

– Foci, sör és nők.

Nevettem, miközben finoman oldalba böktem.

– Na most komolyan. Miről beszéltetek?

– Biztonságos témákról. A sünökről, a majorságról, Samuelről.

– Említette a rákot? – Amikor Chloe terhes volt, Jamesnél hererákot diagnosztizáltak, de úgy hallottam, hogy miután eltávolították az egyik heréjét, sikerült megállítani a betegséget.

– Azt mondta, fáradt, de nem tudom, hogy ez a rák miatt van-e, vagy Samuel miatt.

– Valószínűleg mindkettő közrejátszik. Komolyan el kellene beszélgetnem Chloéval erről. Legszívesebben Jamest hívnám fel, de akkor Chloe valószínűleg azzal vádolna, hogy megint a férjére hajtok. – Josh arcán átsuhant egy kifejezés, amit nem tudtam hová tenni. Féltékenység? – Ugye a te fejedben meg sem fordulna ilyesmi?

Gyorsan megrázta a fejét.

– Isten ments! Tökéletesen megbízom benned.

– Akkor mi volt ez a pillantás?

Josh elhúzta a száját.

– Csak azért volt, mert Chloét említetted. Nehezen tudok megbarátkozni vele, és szerintem ő sem kedvel engem. Ez most úgy hangzott, mintha egy ötéves kiskölyök lennék.

Megnyugtatóan rámosolyogtam.

– Semmi gond, nyugi. Nem te vagy az első, aki ezt mondja róla. Kicsit távolságtartó azokkal az emberekkel, akiket nem ismer, és ez gyakran úgy jön le, mintha barátságtalan lenne.

– Hát, ami azt illeti, nem igazán volt távolságtartó vagy barátságtalan, amikor Jamesszel megismerkedett – jegyezte meg Josh huncutul csillogó szemmel. – Épp ellenkezőleg.

Ezen jót nevettem, ami annak a jele, hogy mennyit fejlődtem. Bár James összetörte a szívemet, amikor Chloét választotta, és aztán jó alaposan meg is taposta, amikor minden kapcsolatot megszakított velem az esküvőjük után, újra hajlandó volnék átélni mindezt, ha ez azt jelentené, hogy a mostani életemet élhetem Joshsal, a majorsággal és a mentőközponttal együtt. Ha szivárványt akarsz látni, el kell viselned az esőt. Én valóságos viharon verekedtem át magam, mielőtt megpillantottam a sajátomat.

6.

JOSH

Anya mindig azzal cukkol, hogy egy tomboló vihar kellős közepén is képes lennék állva elaludni, és igaza van. Bárhol, bármikor meg tudom tenni. Az egyetlen kivétel az után a bizonyos incidens után volt. És most. Már vagy ezredszerre igazítottam meg a párnámat, sóhajtva visszafeküdtem, és csak bámultam bele a sötétségbe. Még egy dolog, amit elcsesztél. Kösz, Beth.

A mai felbukkanása egy csomó kellemetlen emléket kavart fel a két együtt töltött évünkről. A hazugságon alapuló kapcsolatunkról. A sok fájdalomról. A pillanatokról, amikor leléphettem volna – és meg is kellett volna tennem.

Idén augusztusban lesz négy éve, hogy azon a végzetes péntek reggelen a személyzeti szobában találtam rá sírva. Nem volt szokatlan, hogy valaki elsírta magát. Állatokat mentettünk, de időnként el kellett altatnunk őket, ami mindenkit megvisel. Azt hittem, most is ez történt, és valami ilyesmivel próbáltam megnyugtatni, de Beth elpirult, és azt felelte, hogy nem a munkával kapcsolatos a dolog, és bocsánatot kért, amiért a magánéletét behozta a munkahelyre.

Nem árult el részleteket, így akár annyiban is hagyhattam volna a dolgot, és akkor talán minden másképp alakul. De nem hagytam. Megpróbáltam gondoskodó, megértő főnökként viselkedni, és emlékeztettem arra, hogy az ajtóm mindig nyitva áll, ha beszélgetni szeretne – pont, ahogy nagyapa is tette volna.

A hétvége után megjelent az irodámban, és azt mondta, élni szeretne az ajánlatommal. Azt állította, hogy kínos lenne a munkahelyen beszélni róla, mert félt, hogy valaki meghallja. Ezen a ponton is másképp alakulhatott volna minden, ha lett volna annyi eszem, hogy becsukjam az ajtót, és biztosítsam arról, hogy nyugodtan beszélhet, mert elég vastagok az irodám falai, de inkább meghívtam ebédelni Reddfieldbe, a Bagoly és Macska teázóba – ez volt anyu egyik kedvenc helye. Az asztalok elég távol voltak egymástól, így ha valaki egyedüllétre vágyott, megkaphatta. Amint visszatért a recepcióra, rögtön tudtam, hogy hibát követtem el, de mégsem gondoltam meg magam, és azt is pontosan tudtam, miért. Tetszett nekem. Nagyon is. Az, amikor sírva rátaláltam, csak még inkább felerősítette a vonzalmamat. Azt akartam, hogy én legyek az, aki megvigasztalja és megnyugtatja, hogy minden rendben lesz. Én akartam az lenni, aki rendbe hozza a dolgokat.

A teázóban a pincérnő alig távozott az asztalunktól, amikor Beth máris kibökte, miért volt olyan zaklatott.

– Egy férfi miatt. Valószínűleg már sejtetted. Kicsit idősebb nálam, és öt éve vagyunk együtt. Az a gond, hogy állandóan hazudik.

– Miről hazudik?

A szemembe nézett.

– Arról, hogy elhagyja a feleségét.

– Nős? – Csalódott voltam. Beth olyan édesnek és kedvesnek látszott. Meg sem fordult a fejemben, hogy ő lehet „a másik nő”. Biztos nem tudta, hogy az a férfi nős, és mire rájött, már túl messzire mentek.

Beth a copfját babrálta.

– Már a megismerkedésünkkor tudtam, hogy házas…

Újabb csalódás. Miért nem lépett ki azonnal ebből a kapcsolatból?

– …de akkor még csak tizenhét éves voltam – folytatta. – Csak egy ártalmatlan kis szórakozásnak indult.

A nagy szemével szomorúan nézett rám, és a csalódottságom kezdett szertefoszlani. Nem az ő hibája. Fiatal volt, és hízelgett neki, hogy felkeltette egy idősebb férfi figyelmét. Az biztosan valami hülyeséggel etette őt, hogy a felesége nem érti meg, hogy a házassága romokban hever. Ismertem ezt a típus. Igazi seggfej.

– Az, hogy kibe szeretünk bele, soha nem döntés kérdése, nem igaz? – kérdezte, és a hangja szinte könyörgött, hogy megértsem.

– Valószínűleg így van. – Őszintén szólva fogalmam sem volt róla. Még soha nem voltam igazán szerelmes. Még csak közel sem jártam hozzá. Nem akartam bevallani Bethnek, hogy a leghosszabb kapcsolatom mindössze négy hónapig tartott.

– Mindenesetre azzal hitegetett, hogy elhagyja a feleségét miattam. Azt állította, elhidegültek egymástól, és a házasságuknak már régen vége. Így hát vártam, csak vártam, és még tovább vártam. Öt év elég hosszú a hitegetéshez, nem igaz?

Erre nem igazán tudtam mit mondani. Én öt napot sem vártam volna, nemhogy öt évet. Bár én eleve nem mentem volna bele egy házas emberrel való viszonyba, még egy kis „ártalmatlan szórakozás” kedvéért sem, ahogy ő nevezte, hiszen az nem is olyan ártalmatlan, ugyebár. Valaki mindig megsérül benne.

– Elegem lett, és ultimátumot adtam neki: kapott egy hetet, hogy lezárja a dolgot a feleségével, máskülönben köztünk mindennek vége. Ez a múlt hét végén lejárt, de ő… − Beth hangja elcsuklott, és könnyek gördültek le az arcán.

– Nem hagyta el a feleségét? – kérdeztem halkan, és felé nyújtottam egy papírszalvétát.

Beth bólintott, és a szemét törölgette.

– Azt mondja, mindkettőnket szeret, de ennek semmi értelme. Létezhet az, hogy egyszerre két emberbe legyél szerelmes? És hogyan szeretheti még mindig a feleségét? Külön életet élnek, alig beszélnek egymással.

Megvontam a vállam, bár tisztában voltam vele, hogy ezzel egyáltalán nem segítek. Semmiféle tapasztalatom nem volt az ilyen helyzettel, és nem tudtam, mit kell ilyenkor mondani.

– Bár szerintem a fia miatt van ez az egész – tört ki belőle.

– Gyereke is van? – Újabb csalódás.

– Csak egy, bár ő határozottan állítja, hogy a fiának semmi köze ahhoz, hogy még nem vetett véget a házasságának.

– Akkor ez is egy újabb bonyodalom – jegyeztem meg gyengéden.

– Most biztosan egy szörnyetegnek tartasz – mondta Beth leverten, miközben a válla megereszkedett. – És tökéletesen igazad is van. Tényleg az vagyok. Rosszul tettem, hogy belekeveredtem ebbe az egészbe, és most ez a büntetésem. Megérdemlem. Azonnal szakítanom kellett volna vele, amikor kiderült, hogy nős, és nem elhinni az összes baromságot, amivel etetett, hogy vége a házasságának.

Eluralkodott rajtam a vágy, hogy megnyugtassam és segítsek elviselhetőbbé tenni a helyzetét.

– Nem a te hibád. Ahogy mondtad, akkor még csak tizenhét éves voltál, és nem te voltál házas, tehát nem tettél semmi rosszat. Ez az egész az ő hibája. Neki kellett volna okosabbnak lennie, és nem kellett volna öt évig hitegetnie, ha esze ágában sem volt elhagyni a feleségét.