Rebecca Blackhorse

Made in Japan No. 2

Japán juhar

© 2022 Rebecca Blackhorse

Borító terv: Rebecca Blackhorse

Minden jog fenntartva. A szerző írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Korrektor: Frey Ágnes

Harmadik kiadás, Magánkiadás 2022

ISBN 978-615-81967-8-9

A Made In Japan sorozat kötetei:

Családi ereklye

Japán juhar

A gésa mosolya

A mangaka

Jádeasszony

Otokojaku

Tangó az ördöggel

Lezárt ügyek

Múmiák

Ír kávé

1. Új nap, új nyakkendő

Miután Szatoru mester bekísérte Icsirót a házba, leültette a vendéget az asztalhoz, és kisietett egy üveg szakéért. Pár perccel később, amikor visszatért felesége, Oriha kíséretében, Icsiro már a földön feküdt, és aludt. A mester ráfektette a vendéget egy gyékényre, és a felesége segítségével megszabadította koszos ruháitól, majd betakarta. Szatoru Arasira bízta Icsirót, hogy vigyázzon rá reggelig, majd eloltotta a lámpást, és behúzta maga mögött az ajtót.

A vendég igazán jó példával járt elöl a korai lefekvés tekintetében, ezért Szatoru mester is érezte, hogy a nyugtalanság, ami napok óta gyötörte, kezdett csillapodni, követte ezt a példát. Oriha a takaró mellett ült és a haját fésülte. Nem kérdezett semmit, csak titokzatosan mosolygott, mintha már mindent tudna. Szatoru pedig elégedetten nyújtózott végig a gyékényen, hiszen megkapta a feladatot, amire annyira vágyott.

Oriha eloltotta a lámpákat, majd a férfi mellébújt.

Arasi, miután Szatoru mester alakja eltűnt valahol a félhomályban, felállt, és óvatosan a jövevényhez lopózott, majd szaglászni kezdett. Először a jövevény fejét vette vizsgálat alá, de ott nem talált semmi érdekeset. A nyaktájon azonban édes-kesernyés illatot érzett. Arasi elvigyorodott.

„Egy nőstény” – jegyezte meg magában, és áttért Icsiro vállára.

Vérszag csapta meg az orrát. Két, egymástól jól megkülönböztethető szag. Az egyik a békésen alvó férfié volt, a másik Arasi számára ismeretlen.

Jó pár olyan illatot is érzett, amit azelőtt még soha. Ezek távoli vidékekről származhattak, amerre még sosem járt, és meglehet, hogy sosem jut el. De az ösztöne azt súgta, nem árt, ha elraktározza ezeket is az emlékezetében, mert később még a hasznára lehetnek.

Ez idő alatt a jövevény mozdulatlanul feküdt. Még arra sem ébredt fel, amikor Arasi óvatosan befurakodott a takaró alá, hogy végigszaglászhassa a derekát és a lábát is.

Arasi a művelet végeztével, fogaival visszaigazgatott mindent, majd lefeküdt az idegen mellé.

„Furcsa” – gondolta magában, majd fejét két mellső lábára fektette és lehunyta a szemét.

Icsiro nyugodtan aludt, mivel ezen az éjszakán semmiféle démon vagy rémálom nem gyötörte. Egyszerűen letette a fejét a padlóra, amikor pedig kinyitotta a szemét, kintről már világosság szűrődött be kintről.

Az első, amit meglátott, egy kutakodó szempár volt.

Arasi köszöntésként vakkantott.

– Jó reggelt! – válaszolt Icsiro, és felült.

Arasi letette a fejét Icsiro ölébe, aki finoman megcirógatta Arasit az álla alatt. Közben Icsiro körbenézett.

A szoba berendezése, ahol az éjszakát töltötte, igen egyszerű volt. Egy alacsony, kis asztalt látott a fal mellett – Icsirónak úgy rémlett, hogy előző este valahol ott állhatott, ahol ő feküdt –, sarokban pedig egy fekete vázát, ami nagyobb volt, mint Arasi, és száraz faágak tekeregtek belőle a plafon felé. A falat három tussal készült rajz díszítette. Ezeket jól ismerte még Szatoru mester oszakai házából.

Az első Fudzsi szant ábrázolta, és mellette a következő vers volt olvasható:

Én ismerem azt,

aki látni akart,

hosszú még az út.

Icsiro elmosolyodott.

A családi hagyomány szerint ezt a haikut egy XIX. század elején élt szamuráj írta, akinek a nevére már senki sem emlékezett. Tisztelete jeléül a harcos a Jamato családnak ajándékozott hármat a tusrajzaiból, azokat, amelyek a számára legkedvesebbek voltak. A családi hagyomány szerint azt akarta ilyen módon meghálálni, hogy a kard, amit a Jamato családtól rendelt, megmentette az életét. A történet kissé homályos, több változatban maradt fenn, de abban mind megegyezett, hogy a penge jó néhány puskagolyót is kivédett. A szamurájnak talán nem a Fudzsi szant ábrázoló rajz volt a legsikerültebb műve, mert a tus néhol elkenődött, a vers sem volt túlzottan kidolgozott, de Icsiro akárhányszor erre a képre nézett, úgy érezte, mintha róla szólna. Így néhol maszatos és görbe vonalaival teljesen belopta magát a szívébe. Egyébként sem biztos, hogy a művész hibája ez a tökéletlenség, lehet, hogy egy kami könnyei áztatták el a tust, mert annyira megtetszett neki a rajz, hogy meghatódottságában sírva fakadt.

A második kép egy virágzó cseresznyefát ábrázolt. Icsiro már az első pillanatban észrevette azt az apró szirmot a bal sarokban, ami éppen lehullott a faágról. Egy alkalommal, amikor Szatoru mesterrel erről a képről beszélgettek, Icsiro kijelentette, hogy ez a halált ábrázolja. Szatoru mester döbbenten kérdezte meg, miből gondolja. Icsiro büszkén a rajz bal sarkába mutatott, és azt válaszolta, hogy a lehulló szirom maga az elmúlás. Szatoru mester közelebb hajolt, majd bólintott, aztán csendesen bevallotta, hogy amíg Icsiro nem hívta fel rá a figyelmét, addig észre sem vette azt a foltot. Icsiro elnézést kért a tiszteletlenségéért, Szatoru mester pedig értetlenül szabadkozni kezdett. Icsiro még egyszer elnézést kért. Szatoru mester kénytelen volt elfogadni a bocsánatkérést, majd elmondott egy történetet két szerzetesről, aminek valami olyasmi volt a lényege, hogy a buddhává válás előtt az idősebb bizony rászorult a fiatalabb tanácsára. Icsiro bólintott, mintha egyetértene, de még mindig dühös volt magára, amiért kioktatta Szatoru mestert.

A harmadik tusrajz egy fiatal nőt ábrázolt, aki egy kosár gyümölccsel igyekezett, ki tudja, hová. A nő arca csak néhány ecsetvonásból állt, mégis tökéletesen tükrözte azt a kedvességet és bájt, ami egész lényéből áradt. Icsiro korábban úgy gondolta, hogy ez a nő nem lehet más, mint a szamuráj kedvese. Gyermekkorában órákon át képes volt elidőzni a rajzok előtt, és különböző történeteket talált ki a szamurájtól, aki meg akarta mászni Fudzsi szant, de még csak el sem búcsúzott szerelmétől, mielőtt útnak indult, végül meghalt anélkül, hogy beteljesíthette volna vágyait. Ezek a történetek igen szomorúak voltak, tele szenvedéllyel, szenvedéssel és persze levágott fejekkel, meg végtagokkal. A szamuráj hosszú haláltusája alatt pedig azon töprengett, miért út közben kellett meghalnia, miért nem a cél elérése után. Mit jelentett számára Fudzsi szan? És miért volt annyira vak, hogy nem vette észre, Fudzsi szan, az ő saját Fudzsi szanja ott fekszik minden reggel mellette?

Egészen mostanáig a kosárral igyekvő fiatal nő Icsiro számára csupán egy történet szereplője volt. De ahogyan végigfutott rajta a tekintete, valaki más jutott eszébe arról a néhány finom ívvel megrajzolt vonalról: Lucia. Ezúttal a történet is egészen másként folytatódott volna, ha nem zavarják meg.

Arasi felkapta a fejét. Egy árnyék jelent meg az ajtó mögött, letérdelt, majd egy kéz elhúzta a vastag rizspapírral borított tolóajtót.

– Jó reggelt, Icsiro szan! – mosolygott Oriha.

Arasi az ajtóhoz sietett, Icsiro pedig gyorsan felállt.

– Jó reggelt, Oriha szan! – hajolt meg.

Oriha felkacagott, de hogy ne sértse meg a vendéget, a kimonója ujjával eltakarta az arcát.

Icsiro először nem értette, mi késztette Orihát kacagásra, de amikor végignézett magán, ő is felnevetett. Egy szál alsónadrágban álldogált a szoba közepén. Majd észrevette a gyékény mellé gondosan kikészített kimonót.

– Felöltözöm – mondta.

Oriha bólintott, és visszahúzta az ajtót.

– Készítettem neked fürdőt – mondta a háziasszony.

– Köszönöm. Azt hiszem, az jól fog esni – mondta Icsiro. – Szatoru mester hol van? – kérdezte, miközben a bőszárú nadrágot próbálgatta, amit egy kissé nagynak talált.

– A műhelyben – válaszolta Oriha. – Ott vár, ha már ettél.

– Fürdő és étel. Igazán jól hangzik. Mit tartogatsz még számomra, Oriha szan? – kérdezte vidám hangon, majd egy hirtelen mozdulattal elhúzta a tolóajtót.

Oriha csak mosolygott, majd intett Icsirónak, hogy kövesse.

Lucia a pékség előtt álldogált két papírpohárral a kezében, alig várta, hogy John alakja feltűnjön a sarkon. Kitartóan kémlelt az ellenkező irányba. Annyira lekötötte figyelmét a várakozás, hogy észre sem vette a mögé lopózó férfit.

– Kit vársz? – kérdezte egy ismerős hang váratlanul.

Lucia riadtan megfordult, majd elmosolyodott.

– Téged! – vágta rá. – Jó reggelt! – nyújtotta Johnnak az egyik poharat.

– Jó reggelt! – válaszolta John kedélyes hangon igyekezve leplezni idegességét; ahányszor csak eszébe jutott, hogy Sashával kell találkoznia, a gyomra görcsbe rándult. – Ha jól sejtem, történt valami az éjjel – állapította meg, miközben átvette a poharat, majd belekortyolt.

– Igen! – sóhajtott fel Lucia. – De nem az éjjel, hanem reggel – mondta csillogó tekintettel.

– És mi volt az? – faggatta tovább a férfi.

– Valaki becsöngetett – kezdte Lucia, kissé közelebb hajolt Johnhoz –, amikor kinéztem, egy japán juhart találtam az ajtó előtt egy kartondobozban. Se feladó, se címzett.

– Japán juhar? Az nem nő túl nagyra? – kérdezte John tréfálkozva.

– Ez egy bonszai, John! De nem ez a lényeg! Most figyelj! Egy vörös cserépben van, amire bézs krizantémokat festettek – tette hozzá jelentőségteljesen Lucia.

– Egy bonszai egy cserépben, amin krizantémok vannak. Ez miért olyan fontos?

– Azért – hajolt közelebb a nő, lopva körbenézett, hogy figyeli-e őket valaki –, mert Icsiro egy hatalmas csokor krizantémmal várt engem, pont ilyennel – súgta.

– Értem – bólintott John. – Vagyis arra gondolsz… – szándékosan nem mondta ki, ami a bonszai szónál már egyértelmű volt a számára.

– Pontosan – helyeselt Lucia. – Így akarta közölni, hogy életben van, hogy… nem felejtett el.

John egy kortyra kiitta a kávét.

– Ha ez igaz – kezdte, miután kidobta a poharat –, elővigyázatosnak kell lenned – ezúttal ő hajolt Luciához. – Nem kéred a revolverem? – súgta a nő fülébe. – Egy kis gyakorlás, és úgy fogsz lövöldözni, mint Clint Eastwood. Azután… pedig újraforgatjuk A szív hídjait.

„De ha már most olyan jól forgatnád a fegyvert, azon se lepődnék meg” – tette hozzá gondolatban.

Lucia felnevetett.

– Ez nem vicces – mondta John. – Komolyan kérdeztem.

– De az!

– Nem félsz a veszélytől? – kérdezte a férfi és végigmérte Luciát.

– Nem! – vágta rá határozottan.

– Helyes! – bólintott John. – Nagyon helyes – tette hozzá, majd a karját nyújtotta Luciának. – Jobb, ha indulunk, nehogy lekéssük a sorakozót, hadnagy.

– Igenis, kapitány! – válaszolta Lucia.

Ahogy elhaladtak a sarki kuka mellett, Lucia egy lágy mozdulattal kidobta a poharat.

– Még egy kortyot sem ittál – jegyezte meg John csodálkozva.

– Tudom, de egy hatalmas gombóc van a torkomban. Olyan ideges vagyok! – sóhajtott fel Lucia.

– Sejtem, mit érzel – jegyezte meg halkan a férfi.

– Igaz! Erről is akartam beszélni veled – torpant meg váratlanul Lucia.

– Miről? – nézett rá kérdőn John.

– A ma estéről. Sasháról – mondta halkan a nő. – Szeretném, ha tudnád. Bármi is lesz, rám számíthatsz. Van egy nuncsakum a szekrény aljában és pár surikenem is.

– Csábítóan hangzik, és észben tartom – mosolygott John. – Miért is ajánlottam fel a fegyverem, amikor egy egész nindzsaarzenált rejtegetsz otthon a szekrényben?

Lucia kacéran megvonta a vállát.

– De felhívsz, ha elment, ugye? Tudni akarom, mi történt – magyarázta Lucia. – Ha csak egy SMS-t küldesz, az is jó!

– Rendben. Ígérem, hogy írni fogok – mondta John. – Ez egy érdekes nap lesz – tette hozzá csendesen.

Miu első dolga az volt, hogy parancsba adta, tüntessék el azt a kókadozó kórót az okurimonóból.

Egy idős szolga kapta a feladatot, hogy szedje ki a bonszait, és tisztítsa meg a porcelánt. Kerített gyorsan egy másik tálat, abba helyezte el a japán juhart, megöntözte, és letette a földre. Ezután a porcelán következett. Nem sok munkája volt vele, egy finom, puha rongy és némi víz azonnal újjá varázsolta az okurimonót. A szolga egy selyemkendőbe csomagolta az értékes tálat, majd átadta Miúnak, aki sűrű sóhajtozások közepette visszahelyezte a családi szentélybe. Közben folyton azt hajtogatta: „Szegény Szakura!”

Izo elutazott, talán Tokióba, de ennél többet Miúnak nem sikerült megtudnia. A férfi láthatóan teljesen elégedett volt, mivel az okurimono visszakerült, és Icsiro azokkal az átkozott kardokkal együtt örökre eltűnt.

Miu úgy vélte, ez egyáltalán nem helyes. Izónak Icsiro nyomába kellene szegődnie, majd végezni vele. A hataloméhes cukimono bosszúra szomjazott azért az egyetlen gyenge pillanatért, amikor a kígyónak sikerült elcsábítania. Miu megfogadta, hogy Icsiro kegyetlenül megbűnhődik, amiért hozzáért és megcsókolta. Főként azért, mert Miu bizonyos része mindennél jobban sóvárogott a be nem teljesült boldogságért. Azt ugyan még nem sejtette, hogyan viszi véghez a tervét, de biztos volt benne, hogy régi és hűséges szövetségese, az idő, sem hagyja cserben. Addig is igyekszik Izót kordában tartani, és kiélvezni a hatalmat, ami már az övé.

A bonszai először a sziklakert egyik szegletébe került. De Miu közölte, hogy tüntessék el a szeme elől, mert látni sem akarja. Így a kerti pavilonba tették, a Szakurának emelt szentélybe, az elégett füstölők mellé.

Szakura továbbra is kedvesen mosolygott a fényképről, mintha ezzel is bosszantani akarná Miút. De egyre ritkábban akadt valaki, aki újabb füstölőt gyújtott volna a fénykép mellett. Az igazat megvallva az utóbbi két napban – leszámítva egy különös éjszakai látogatót – senki sem érezte szükségét, hogy imádkozzon a halott feleség fényképénél. Szakura mégis mosolygott, még így magányosan és elhagyatva is.

A gondos kezek, amelyek megmentették a japán juhart Miu rosszindulatától, közvetlenül Szakura képe mellé helyezték el a bonszait.

Szakura mosolygott.

Miért lett volna szomorú? Hiszen az a bonszai került mellé, amit Ralph tőle kapott.

Furcsa játéka volt ez a szeszélyes kamiknak, akik a Tosima házban laktak. Azoknak a kamiknak, akik irigykedve figyelték a néhány boldog pillanatot elcsent Szakurát, a meglepően gyengéd és engedékeny Icsirót, aki nemcsak feleségével, de a vesztére törő cukimonóval, Miúval is igen elnéző volt. Talán ők agyalták ki az egészet, ők suttogtak addig Szakura fülébe, amíg megfogadta a rosszindulat szülte tanácsot, elvette a családi szentélyből az okurimonót, majd egy igen hasonló tállal helyettesítette, hogy Icsiro ne vegye észre azonnal a cserét.

Tosima Icsiro igencsak tévedett, amikor azt hitte, Miu javasolta Szakurának, hogy szökjön el a gaidzsinnal. Bár Miu féltékeny volt Icsiro feleségére, a ház első asszonyára, mégsem adott volna soha ilyen tanácsot, mert mélységesen megvetett minden idegent. Másrészt Szakura sosem bízott Miúban, ezért nem osztotta volna meg vele a titkát. Icsiro felesége érezte, hogy Miu mennyire vágyakozik a hatalom után, hogy megveti Icsirót, mert Izót szeretné családfőként látni. Pontosan tudta, hogy Miu szemrebbenés nélkül átgázolna rajta, ha Icsiro nem állna mellette.

Miu tökéletes japán feleség volt, Szakura viszont hiába is igyekezett, nem tudott azzá válni. Icsiro asszonya engedelmes gyermek, de annyira már nem volt képes úrrá lenni az érzésein, hogy elfogadja az apja által kijelölt férjet. Szakura különben is félt Tosima Icsirótól, mert korábban rémisztő dolgokat hallott róla, amit megerősített, hogy saját maga is szemtanúja volt, amikor a férje a képzeletbeli démonokkal beszélgetett.

Szakura úgy öltözött, gyakran úgy is viselkedett, mint egy gaidzsin. Icsiro ezt nem rótta fel neki, de Miu mindig a tudtára adta akár egy homlokráncolással vagy egy megvető pillantással, ha illetlen volt, holott ehhez a legkevésbé sem lett volna joga. Szakura minél több időt töltött Ralph-fal, annál inkább biztos volt benne, nem lehet boldog abban a világban, amiben született.

Tosima Szakura azonban már halott volt. Halott, de még mindig itt bolyongott a házban. Nem érzett haragot, sem keserűséget. Nem gyűlölte Icsirót, amiért megölte, mert miután szembekerült azokkal a démonokkal a halála előtti utolsó pillanatban, megértette a férfi korábbi dühkitöréseit. Nem gyűlölte a férjét Ralph halála miatt sem, mert már megértette, hogy az éppolyan elkerülhetetlen és szükséges volt, mint ahogyan a saját végzete is. Miután Szakura meghalt, és megszabadult a testtől, amelyben korábban élt, Icsiro mellett maradt, és megpróbálta felhívni magára a férfi figyelmét. Nem értette, hogyan lehetséges, hogy Icsiro a démonokat látja, sőt, beszél is velük, a halott feleségét azonban képtelen észrevenni.

Miután Icsiro elment, Szakura mindennap bejárta a házat. Arra ment, amerre a kedve tartotta, legszívesebben azonban a kerti pavilonban időzött. De amióta Hiroto eltűnt, igen magányosnak érezte magát.

Néhány nappal ezelőtt Szakura találkozott egy gaidzsinnal, akit egy magas hegyen ülve pillantott meg. A hegy szinte a semmiből bukkant elő egy kerti séta alkalmával. Szakura könnyű léptekkel sétált fel a meredek, sziklás hegyoldalon, szó nélkül leült a férfi mellé, majd hosszú percekig némán meredtek előre mindketten, aztán váratlanul a férfi ránézett mosolyogva, Szakura pedig visszamosolygott. A halott asszony sok mindent szeretett volna elmondani és megkérdezni az idegentől, de nem merte megszólítani, mert attól tartott, olyan nyelven válaszolna, amit ő nem ért. Amikor végre elszánta volna magát, a férfi hirtelen eltűnt a heggyel együtt, és Szakura azóta sem látta.

Az előző éjjel Szakura izgatottan sétálgatott a kertben, majd a nyomába szegődött annak a furcsa árnynak, aki kijátszva az őröket behatolt a házba. Nem a kíváncsiság hajtotta, mert már az első pillanatban tudta, hogy ki az, inkább féltette, és azt gondolta, ha ő mellette van, nem érheti bántódás. Miután az árny kijött a házból, megállt a kerti pavilonnál. Szakura oda is követte, és amikor megállt a szentély előtt, búcsúzásként a nő gyöngéden átölelte.

A halott feleségnek reggel pedig újabb látogatója érkezett, aki egy japán juhart tett le a fényképe mellé. Szakura megcirógatta a vörös leveleket és felkacagott.

„Lucia Palermo! – riadt fel O’Brien. – Meg kell keresnem Lucia Palermót!”

Felült az ágyon.

„De előbb a reggeli” – tette hozzá gondolatban.

Álmosan kikászálódott a takaró alól, és elindult a fürdőszoba felé. Roger ekkor már ki tudja, merre kószált. Majd O’Brien visszarohant, és kinyitotta a fiókot. A plasztikkártya még mindig ott volt.

– Mégsem álmodtam – állapította meg magában.

Egy frissítő zuhany, egy bögre méregerős kávé, két szendvics egy átlagos napon kiváló indítás lett volna, de O’Brien a zsigereiben érezte, hogy ez a kedd többet tartogat a számára, főként azért, mert jó pár kérdés kavargott a fejében Lucia Palermón kívül is.

Először is ott volt az a furcsa színházi jelenet Duchat-val előző nap az alagsori rezidencián, amikor az iskolai pad alatti levelezést elevenítették fel, csak kissé más formában. O’Briennek az a gyanúja támadt, hogy Duchat a patológián elhelyezett poloskák ellen próbál meg így védekezni. A doktor mindig is óvatos volt, de talán ez egy kissé túlzás. Mindenestre, ha lehetőség adódik, ki kell kérdezni, de alaposan. Az sem ártana, ha O’Brien megvitathatná Duchat-val a fiatal Tosima esetét. A Panzerben zajló rövid párbeszédből O’Brien azt szűrte le, hogy Duchat-nak ezen a téren némileg több tapasztalata van, amit nem árt olyan nehéz időkben, mint a mostani is, kamatoztatni. O’Brien oldalát mellesleg nagyon furdalta a kíváncsiság, hogy ki lehetett az a vakmerő, aki át akarta verni a franciát; vagyis inkább ki volt annyira naiv, hogy azt hitte, élve megúszhatja, ha átveri az idegenlégió volt hadnagyát. Az viszont megnyugtató volt O’Brien számára, hogy a doktor is járt már hasonló cipőben, és mégsem került a pokolra.

Aztán ott van maga Tosima Icsiro. O’Brien nem értette, hogy miért élvezi a jakuzavezér bizalmát, amire, saját bevallása szerint, nemigen szolgált rá. Mit tett Sean O’Brien különleges ügynök, hogy Tosima csak úgy rábízza a barátnőjét, és megajándékozza egy Leroy feliratú plasztikkártyával? O’Brien bármennyire is igyekezett az elmúlt öt év során megérteni a japán gondolkodásmódot, nem nagyon sikerült. Tagavát persze már kezdte kiismerni, ha egyáltalán lehet ilyet mondani. Ez annyit jelentett O’Brien szótárában, hogy megállapította, Tagava valójában kiismerhetetlen. De Tosima más. Vele kapcsolatban eddig két dologban volt biztos. Az első és legfontosabb, hogy Tosima Icsiro veszélyes. A második pedig az, hogy megbízik Sean O’Brienben. De miért? Hiszen nem is ismeri. Vagy ez a bizalom is olyan misztikus, zen-buddhista megérzésen alapul, mint a filmekben?

O’Brien felsóhajtott.

Tosima az indokolatlan jóindulatával több fejtörést okozott számára, mint Tagava eddigi összes mesterkedése.

Ha már a kérdéseknél járunk, mi lesz Mackenzie-vel? Talán beszélni kellene az igazgatóval, hogy helyezzék át Washington D. C.-be a fiatal ügynököt. De ez a probléma igencsak lecsúszott a listán, még a lazackonzerv-vásárlás és a nemsokára esedékes szemészeti vizsgálat is megelőzte, amire O’Briennek egyáltalán nem állt szándékában elmenni.

Ennél a gondolatfoszlánynál akadt kezébe a Kate-től kapott nyakkendő.

Ellentétben az első, indulatokkal és szenvedélyektől fűtött válástól, a második egy racionális alapokon nyugvó, praktikus döntés volt. Kate, az államügyész, és O’Brien három év házasság után egy este leültek egymás mellé, és közös megegyezéssel döntöttek a dologról. Mivel mindketten megcsalták a másikat a bűnüldözésre keresztelt furcsa valamivel, jobbnak látták, ha feloldják egymást az amúgy is teljesíthetetlen eskü alól. Az együttélés nem ment valami jól, mert nem is nagyon volt lehetőségük kipróbálni. Ha nem épp O’Brien volt megfigyelésen, akkor Kate merült el nyakig egy ügyben. Valójában közös életük annyiban volt közös, hogy a számlákat együtt fizették. Az ügynök amúgy sem viselte valami jól az arizonai klímát. O’Brien csak legyintett, ez a szerelem meg házasság dolog nem neki való. És miért ne? Kate csak tartsa meg az O’Brien nevet. Ráadásul az áthelyezés abban a pillanatban éppen kapóra jött. Furcsa, hogy a három év milyen hamar elrepült. Az pedig még furcsább volt O’Briennek, hogy azóta egy x-et is mellé írhatott.

Kate Mary-vel, az első feleséggel, ellentétben azonban nem tűnt el a feledés homályában. Gyakran felhívták egymást, volt, hogy mindennap, de az is előfordult, hogy hosszú hetek kimaradtak két beszélgetés között. Kate sűrűn meglátogatta O’Brient, ahhoz viszonyítva sűrűn, hogy nem sok szabadideje volt. Egy-egy együtt töltött hétvége után az ügynök mindig azzal tréfálkozott, hogy a válás és a távolság határozottan jót tett a házasságuknak. Amikor O’Brien az alaszkai irodán dolgozott, Kate teljes két hétig pihent ugyanabban a városban, amit azóta mind a ketten második nászútnak neveztek, igaz, első egyáltalán nem volt. A legutóbbi ilyen látogatás három hónappal ezelőtt történt, és az elutazása előtt a reptéren adta Kate ezt a nyakkendőt az ügynöknek. Sötétkék és méregzöld csíkok futottak rajta ferdén, egymás mellett. Kate szerint igazán jól megy O’Brien személyiségéhez, bár az ügynök egyszer sem vette még fel.

Meglehet viszont, hogy a mai naphoz tökéletesen illik.

Amikor O’Brien az asztalához ért, Lizát találta Mackenzie gépénél, aki éppen egy füzetbe jegyzetelt.

– Jó reggelt, Elisabeth! – köszönt kedélyesen. – Mi újság?

– Jó reggelt! – mosolygott Liza, és megpördült a székkel. – Az igazgató egy hétig Washingtonban lesz hivatalos ügyben – kezdte a lány –, Ryan, elnézést, Mackenzie ügynök – javította ki magát grimaszolva – telefonált, hogy rosszul érzi magát, és ma nem tud bejönni, de ha vészhelyzet van, hívja fel.

O’Brien megrázta a fejét.

„Kizárt, hogy olyasmi történjen, amiért én felhívnám” – tette hozzá gondolatban.

– Valaki vírust engedett a gépeinkre, így most az egész rendszer használhatatlan.

– Csak ennyi? – kérdezte O’Brien közömbös hangon.

– A kávéfőző is bekrepált – vágta rá Liza. – Tetszik a nyakkendője!

– Köszönöm – válaszolta O’Brien, majd sejtelmesen elmosolyodott.

– Mi az? – kérdezte Liza suttogva. – Elkenődött a rúzsom?

O’Brien megrázta a fejét.

– Úgy látom, hogy a körülmények összejátszanak ellenünk, Elisabeth. Az irodában most nem sokat tehetünk. Nincs kedve megnézni a Leroy házat?

– A Leroy házat? Ahol a gyilkosság történt? – látszott Lizán, hogy majd’ kibújik a bőréből izgatottságában, a szeme csillogott, és széles mosoly ült az arcán.

– Hacsak nincs más dolga – tette hozzá O’Brien.

– Mikor indulunk? – kapta fel a táskáját a lány, és elkezdte beledobálni a cuccait.

– Most – vágta rá O’Brien.

Amikor a lifthez értek, Liza váratlanul megtorpant.

– Nem lesz ebből baj? – suttogta.

– Mackenzie beteg, nekem pedig szükségem van egy asszisztensre. Ellenvetés?

– Nincs – válaszolta Liza.

– Helyes – bólintott O’Brien.

Icsiro maga elé vette az apróra vágott gyümölcsökkel és onyigirivel telepakolt tálat. Az éhsége győzött az illem felett, mert a lakkozott evőpálcikák segítségével úgy falta be a tál tartalmát, mintha a gyorsasági rekord megdöntésére készülne. Farkaséhes volt, mivel a Seadown Hotelben elfogyasztott vacsora óta egy falatot sem evett. Lehetősége sem igen volt, de ha lett volna, sem tudott volna élni vele. Vasárnap este óta ugyanis egy sajátos természetű csomó szorította el a gyomrát, ami csak akkor volt hajlandó eltűnni, amikor Szatoru mesterrel találkozott.

Miután Lucia mögött becsukódott az ajtó, Icsiro leült, és végiggondolta, mit kell tennie. Gondoskodni Hirotóról, biztonságban tudni Luciát, visszaszerezni az okurimonót, eljuttatni Izóhoz, és visszaszerezni Szatoru mester kardjait.

A dolgok nagyjából úgy zajlottak, ahogy tervezte. Persze akadtak apróbb kellemetlenségek, mint az a fickó, akivel Oszakában akadt össze. Már az első pillanatban kiszúrta az öltönyös férfit, aki egy mangát olvasgatott, és akit – minden bizonnyal – az udvarias seattle-i kobra küldött rá.

A Tosima házba nem volt nehéz bejutni. Izo embereit jól ismerte, könnyű volt kijátszani őket. Egyedül attól kellett tartania, hogy Miu felriadhat az idő alatt, amíg a szobában van. De ez sem történt meg. Miu mélyen aludt Izo felé fordulva, még akkor sem ébredt fel, amikor Icsiro a nő fölé hajolt, hogy megcsókolja a haját.

Őszinte megdöbbenésére a szobája őrizetlen volt. Icsiro először azt hitte, hogy ez csapda, Izo nem lehet ennyire elővigyázatlan. Aztán úgy döntött, nem vesztegeti az időt a töprengéssel, óvatosan leemelte a tartóról a fegyvereket, majd beletekerte Szakura egyik selyemkendőjébe, amit a padlón heverő ruhái között talált. Kiosont a házból, de ahelyett, hogy gyorsan eltűnt volna, még bement a kerti pavilonba.

Nem akart hosszabb időt ott tölteni, de amikor belépett, furcsa nyugalom szállta meg. Letérdelt, és imádkozott. Majd, mint akinek más dolga nincs, letisztította Szakura képét, amit belepett a por, aztán néhány füstölőt gyújtott.

Ahogy Icsiro ott állt, és az égő füstölőket nézte, hirtelen olyan érzése támadt, mintha Szakura ott lenne mellette, még a nő illatát is érezte.

– Bocsáss meg! – suttogta, de nem kapott választ.

Icsiro néhány száraz virágszirmot gyűrt a zsebébe, meghajolt, és eltűnt.

Nem gondolkodott túl sokat azon, hová is mehetne. Rögtön tudta, hogy Szatoru mester háza az egyedüli hely, ahol választ kaphat a kérdéseire.

Miután Jamato Szatoru váratlanul elköltözött Oszakából, Icsiro elhatározta, hogy megkeresi a kardkészítő mestert. Először valóban úgy tűnt, hogy Szatoru mester örökre eltűnt. Majd váratlanul Icsiro kezébe akadt egy kard. Azonnal felismerte, kinek a munkája. A gyanútlan tulajdonos készségesen válaszolt a feltett kérdésekre. Így Icsiro végül megtudta, hol rejtőzött el a világ elől Jamato Szatoru. Icsiro meggyőzte magát, hogy ezt az önkéntes száműzetést nem szabad megzavarnia azzal, hogy ostoba módon meglátogatja Szatoru mestert, de már nemigen volt más választása.

Jamato Szatoru előző este épp annyira volt meglepve, mint amennyire örült. Icsiro pedig tudta, hogy a kardkészítő mesterre bízhatja az életét, és bárkit hajlandó lett volna gondolkodás nélkül kardélre hányni, ha egy apró célzással is, de megsérti a Szatoru mestert vagy Oriha szant.

– Mindjárt jövök! – mondta Jamato Szatoru, amikor leültette a vendéget.

Icsiro hallotta a távolodó lépteket, majd egyre nehezebbnek érezte a fejét. Lefeküdt, becsukta a szemét, és elaludt.

Most pedig az asztalnál ült, és már a második tál gyümölcsöt és onyigirit falta.

Oriha kissé távolabb, vele szemben térdelt, és a jóízűen lakmározó vendéget nézte.

– A ruhádat kimostam – mondta Oriha, majd egy összehajtott kendőt tett az asztalra.

Icsiro letette az üres tálat és a pálcikákat.

– Mi ez? – kérdezte kissé gyanakodva.

– A zsebedben találtam – felelte mosolyogva Oriha. – Gondoltam, fontos lehet, azért őrizted meg.

Icsiro széthajtogatta a selyemkendőt, ami pár száraz és néhány friss bézs krizantémszirmot rejtett. Elmosolyodott.

– Köszönöm – hajolt meg.

Az új íróasztal nagyjából úgy festett, mint a régi, de pár árnyalattal sötétebb volt, és valamivel nagyobb. A szállítók már nyitás előtt az ajtónál toporogtak, mert véletlenül sem akarták magukra haragítani a Jaguár XK tulajdonosát. Miután nagy nehezen sikerült felcipelniük az íróasztalt a lépcsőn, szembesülniük kellett azzal, hogy akárhogy is forgatják, nem fér be az ajtón. A dolgozószobában különben is ott volt még a régi, és a kettő együtt az egész helyiséget elfoglalta volna.

A parkolóban várakozó sofőr idegesen törölgette a homlokát. Amikor feltűnt az utca végén Tagava autója, a sofőr kipattant a kocsiból, futott, ahogy a lába bírta. Mindent elkövetett, hogy előbb érjen fel, mint az ügyvéd.

Nancy a folyosón várakozott az ajtó előtt, aggódó tekintettel figyelte az ügyetlenkedő szállítókat.

A Jaguár motorja leállt. Tagava hanyagul bevágta az ajtaját, majd ráérős léptekkel elindult az étterem bejárata felé. Tisztán lehetett hallani, ahogy szétsiklik az üvegajtó, majd a cipőkopogás egyre közeledett, fel a lépcsőn, majd a folyosón.

– Ohajo gozaimasz – hajolt meg Nancy mosolyogva.

– Ohajo gozaimasz – válaszolta Tagava, majd a munkások felé fordult, és közömbös tekintettel végigmérte őket. – Valami probléma van? – kérdezte.

Az íróasztal ekkor éppen keresztben feküdt a folyosón.

A két férfi teljesen kivörösödött az erőlködéstől, a sofőr meg holtsápadt volt. A munkások mélyen meghajoltak.

– Simo szan – kezdte az idősebb –, az ajtó túl szűk.

– És ez maguknak gondot okoz? – kérdezte Tagava közömbös hangon.

– Nem, Simo szan, egyáltalán nem – szabadkozott a másik. – De ki kellene hoznunk a törött íróasztalt ahhoz, hogy betehessük a helyére a másikat.

– Akkor tegyék azt – vágta rá Tagava.

– De ez egy kis időbe telik – hebegte az idősebb.

Tagava összeráncolta a homlokát. Az előző napi kellemetlenségek után egy kis nyugalomra vágyott, és egyáltalán nem volt kedve bosszankodni. Nancy-re pillantott, aki gyönyörű volt és elegáns, mint mindig. Mosolygott, mint mindig.

– Mit szólna hozzá, ha megnéznénk a Kagedo Galériában azt a haiku kiállítást? Utána pedig megebédelhetnénk – javasolta Tagava.

Nancy szemérmesen lesütötte a szemét.

– Igen – rebegte. – Csak hozom a táskámat.

– Lent megvárom – bólintott Tagava. – Kettőre legyenek kész – mondta ridegen, és olyan hangtalanul tűnt el, akár egy kísértet.

A kandalló felett még mindig ott díszelgett a néhai Thomas Leroy portréja. James egy hatalmas fekete selyemből varrt szalagot erősített a jobb alsó sarokba, miközben csendesen sírdogált. Harminc év a Leroy házban, és mindennek vége. Az örökségen marakodó hiénák csak azért nem lepték el még a birtokot, mert az FBI mindent zárolt. A cselédek közül is csak néhány maradhatott az épületben.

Amikor a kopott Ford begördült az udvarra, James már a kapuban várakozott.

O’Brien leállította a motort, majd Lizához fordult.

– Csak határozottan. Maga az FBI alkalmazottja. Nincs hebegés, megérzik, ha bizonytalan.

Liza bólintott.

O’Brien kiszállt, majd megkerülte a Fordot, és kinyitotta a Liza melletti ajtót.

– Köszönöm – mosolygott Liza, igyekezett a lehető legelegánsabban kilibbeni. – Ez lenyűgöző! – mondta, miután megállt a bejárattal szemben.

– Valóban lenyűgöző, hogyan tudott annyi pénzt összelopni, hogy ezt megépíthesse – válaszolta O’Brien.

– Nem lehet, hogy örökölte?

– Elisabeth, higgyen nekem, ekkora vagyont nem örököl az ember, vagy ha igen, az is lopott.

– Akkor is be kell látnia, hogy lélegzetelállító.

– Lélegzetelállító – bólintott O’Brien, majd felmutatta az igazolványát. – Sean O’Brien FBI, az asszisztensem, Elisabeth Addams.

James kissé meghajolt, ez a rossz szokás abból az időből származott, amikor Leroy még élt, majd kitárta az ajtót.

– Körülnéznénk – kezdte O’Brien. – Hol tartózkodott a leggyakrabban Mr. Leroy?

– Az év ezen szakában általában Saint-Tropez-ban, uram – válaszolta James.

O’Brien felnevetett.

– Úgy értem, a ház mely részében töltötte a legtöbb időt, amikor éppen nem volt Saint-Tropez-ban? – fogalmazta újra a kérdést, és remélte, hogy James nem a mellékhelyiséget fogja megnevezni arra hivatkozva, hogy Mr. Leroy-nak emésztési problémái voltak.

– A földszinti dolgozószobában és a szalonban.

– Kezdjük a dolgozószobában – vágta rá O’Brien. – Vezessen oda!

Az ígéretes kezdés ellenére a helyiség végül érdektelennek bizonyult.

Miközben az empire stílusú íróasztal zárt fiókjainak kinyitásával bajlódott, Sean O’Brien azon töprengett, mi lehet az a titok, aminek a zsebében lapuló plasztikkártya a kulcsa. Tosima Icsiro O’Brien feltételezése szerint csak egyszer járt ebben a házban, de akkor olyan dolgokat láthatott, amiket rajta kívül egyetlen vendég sem. Idefelé úton, miközben O’Brien egy felületes és igen gyenge előadást tartott Lizának az FBI-ügynök viselkedéskódexéről, az agya egyfolytában a plasztikkártyán járt. Akkor ugrott be a megoldás, amikor meglátta Liza nyakában a citromsárga szalagra tűzött belépőt, amivel bejuthat még a mágneses zárral elkülönített folyosóra is. A plasztikkártya lehet a kulcs egy olyan zárba, amit Leroy a kíváncsi szemek elől igencsak rejtve tartott.

Amíg O’Brien a zárakat próbálgatta, Liza a könyvespolcokat vizslatta.

– Ez hihetetlen! Ez a fickó felvásárolt mindent, ami száz évnél régebben jelent meg! – állapította meg.

– Legalább passzol a bútorzathoz.

James az ajtóban állva, rémült tekintettel figyelte a két betolakodót. Amikor Liza egyszerűen levett egy könyvet, és csak úgy belelapozott, nem szólt egy szót sem. De amikor meglátta a zárral továbbra sem boldoguló ügynök kezében a Viktória-korabeli papírvágó kést, először elsápadt, majd felkiáltott.

– Kérem, ne!

O’Brien felkapta a fejét.

– Jó, de akkor hogyan nyissam ki? – nézett az inasra őszinte érdeklődéssel.

– Hozom a kulcsokat – válaszolta James tétován.

O’Brien idegesen az asztalra dobta a papírvágó kést.

– Miért van az érzésem, hogy itt csak az időnket vesztegetjük? – Sóhajtott fel, majd hátradőlt a kényelmes karszékben.

Liza visszatette a könyvet a helyére, és igyekezett pontosan a többi mellé illeszteni.

– Valami titkot keresünk, igaz? – fordult az ügynök felé.

– Pontosan – bólintott O’Brien.

– Akkor biztos, hogy rossz helyen vagyunk – állapította meg Liza. – Ha én lennék Thomas Leroy, biztosan nem itt rejteném el, amit el akarok zárni – tette hozzá.

– Hanem hová? – hajolt előre O’Brien.

– Építenék egy bunkert a föld alá – vágta rá Liza.

– A lift! – kiáltott fel O’Brien. – Nézzük meg!

James megkönnyebbülten konstatálta, hogy az FBI kommandós egysége kivonult a dolgozószobából, és a liftet veszi vizsgálat alá. Abban nem tehetnek túl nagy kárt. A bútoroknak így első pillantásra nem esett baja. James felsóhajtott: sehol egy karcolás!

Amikor a lift ajtaja kinyílt, O’Brien udvariasan utat engedett Lizának, majd közömbös tekintettel ő is belépett a fülkébe. Lizával lopva egymásra néztek, majd…

James ennél többet nemigen láthatott, mert az ajtó bezárult.

– Egy kártyaleolvasó – mutatott a villogó gombsor mellé a lány. – Kár, hogy nincs mit lehúzni! – sóhajtott fel.

Sean O’Brien, mint a bűvész a gyerekzsúron, belenyúlt a zakója belső zsebébe, majd előhúzta a plasztikkártyát.

– Történetesen van nálam valami, amit használhatnánk – mondta flegmán, és lehúzta a kártyát.

Az eddig pirosan világító apró lámpa kialudt, és egy zöld gyulladt ki közvetlen mellette.

– Eddig megvagyunk – állapította meg O’Brien.

– Most jön a kód – tette hozzá Liza, aki egészen közel hajolt az ügynökhöz, hogy mindent jól láthasson.

O’Brien megfordította a kártyát, és végigfutott a számsoron.

– Megkérdezném, hogy honnan van – suttogta Liza –, de inkább máskor.

– Helyes – válaszolta az ügynök. – Annyi időnk most úgy sincs, hogy végighallgassa a választ. Tegyünk egy próbát! – Majd beütötte mind a nyolc számot.

A lámpa visszaváltott pirosra.

– Ez nem jött be – állapította meg O’Brien.

– Megnézhetem? – kérdezte Liza.

Az ügynök átadta a kártyát, majd hátrébb lépett, és nekidőlt a lift falának.

„Milyen idétlen számsor! – gondolta magában, miközben a lány a kártyát vizsgálta. – Minden páratlan szám nulla… – A szeme felvillant. – Minden páratlan szám nulla” – ismételte magában.

– Elisabeth, lehúzná újra a kártyát?

Liza mosolyogva bólintott, és már égett is a zöld lámpa.

– Üssön be minden második számjegyet!

9 6 5 8.

A lámpa pirosra váltott.

O’Brien összeráncolta a homlokát. Leroy játéka kezdte kissé bosszantani.

– Rendben. Nyugalom. Még rengeteg lehetőségünk van – nyugtatta Lizát.

De a lány ekkor volt igazán elemében, és csöppet sem zavarta ez a két sikertelen kísérlet. Sőt!

– Próbáljuk meg a számsort visszafelé – javasolta O’Brien.

Liza bólintott.

Kártya lehúzva, zöld lámpa, 8 5 6 9, piros lámpa.

– Ez érdekes – morogta az ügynök. – Elisabeth, lássuk, mi a helyzet a nullákkal!

Kártya, zöld lámpa, 0 0 0 0, piros lámpa.

– Ez a szerkezet már majdnem olyan idegesítő, mint Mackenzie – jegyezte meg az ügynök.

Liza felnevetett.

– Van valami ötlete? – kérdezte O’Brien.

Liza egy pillanatra elgondolkodott. Majd lehúzta a kártyát, és beütötte az első négy számot. Aztán megismételte a kártyalehúzást, de az utolsó néggyel folytatta.

– Úgy látszik, ezzel a szisztémával megrekedtünk – állapította meg O’Brien. – Most már sajnálom, hogy annak idején nem figyeltem jobban matekórán.

– Születés? Házasság? Első gyerek? Az anyja halálának évfordulója? Ezekkel is próbálkozhatnánk – mondta a lány.

– Ha az aktát nem hagyom a kocsiban – tette hozzá O’Brien. – Felolvasná a számsort? Hátha megihlet?

– 09060508… – sorolta gépiesen Liza, majd néhány másodperc szünet után hozzá tette: – az egy.

– Mi egy? – kérdezte O’Brien.

– Kilenc meg hat az tizenöt, meg öt az húsz, meg nyolc az huszonnyolc. Kettő meg nyolc az tíz, vagyis egy. A számmisztikában a számsorok elemeit addig kell összeadni, amíg egyjegyű számot nem kapunk – magyarázta Liza. – Egy a teljesség szimbóluma. A keresztény számmisztikában maga Isten.

– Meggyőzött, Leroy elég önimádó volt ahhoz, hogy istennek képzelje magát. Húzza le!

Kártya, zöld lámpa, 1, piros lámpa.

O’Brien már éppen azon volt, hogy káromkodjon egy cifrát, amikor a lift elindult lefelé.

– Elisabeth, szép munka volt – bólintott elismerően. – Számmisztika? Hiába, mindig tanul az ember.

2. Leroy hagyatéka

A lift megállt, majd az ajtó kinyílt.

O’Brien már elővette a revolvert.

– Én megyek elöl – mondta határozott hangon. – Ha bármi történne, azonnal visszarohan a lifthez. Érthető?

– Érthető – bólintott Liza, de egy pillanatra sem gondolta komolyan, hogy meg is teszi.

Elfutni? Cserbenhagyni Sean O’Brient? Soha!

Az ügynök lassú léptekkel sétált végig a folyosón, egészen a hatalmas páncélajtóig.

– Remélem, itt hamarabb végzünk – jegyezte meg, és a falba épített kártyaleolvasóra mutatott.

Liza lehúzta a kártyát, 1, majd a páncélajtó bal felső sarkában felvillant egy lámpa.

– Miért kellett ezt ennyire túlbonyolítani? – csóválta meg a fejét O’Brien.

Visszacsúsztatta a revolvert a tokba, majd elfordította a kormány alakú, a zár nyitásához használt fogantyút és benyomta a méretes ajtót.

– Ha a néhai Thomas Leroy egzotikus állatokat gyűjtött, átadom az ügyet Petersnek és Johnsonnak – mondta halkan, majd belépett a terembe. – Sosem vonzottak az ium végződésű szavak, mint akvárium, terrárium…

O’Brien nemigen tudta megfigyelni, mit rejt a helyiség, csak az éles fényt és az egymás mögött sorakozó vitrineket látta. Már az első pillanatban rossz érzés kerítette hatalmába, és hirtelen megfordult. Az ajtó felett meglátott egy négyjegyű villogó számsort. 00:45, 00:44, 00:43…

Az ügynök megragadta Liza karját, aki tágra nyílt szemekkel éppen csodálatának akart hangot adni, és kirángatta a teremből, majd amilyen gyorsan csak tudta, bezárta a páncélajtót. O’Brien Lizát maga után húzva végigrohant a folyosón. A lift már felfelé tartott, amikor enyhe rázkódást éreztek. Liza elvesztette az egyensúlyát és O’Briennek dőlt.

Amikor a lift megállt, az ügynök a szája elé tette a mutatóujját, Liza pedig bólintott. Az ajtó előtt a rémült tekintetű James fogadta őket.

– Maguk is érezték? Földrengés! Remélem, nem repedt meg a főfal.

– Földrengés? – kérdezte közömbös arccal O’Brien. – Érdekes, nekem fel sem tűnt. Elisabeth, maga érzékelt valamit?

Liza megrázta a fejét.

– Furcsa egy földrengés lehetett – állapította meg O’Brien, megragadta James jobbját, és barátilag kezet rázott vele. – Igazán tanulságos látogatás volt. További szép napot!

Jamesnek ugyan lett volna pár kérdése, amit szeretett volna feltenni, de erre nyilvánvalóan nem volt lehetősége. Hol volt a két FBI-os mostanáig? Megtalálták-e, amit kerestek? És mit kerestek egyáltalán?

O’Brien kinyitotta a kocsiajtót és betessékelte Lizát az anyósülésre. Komótosan megkerülte a Fordot, beszállt, bekötötte a biztonsági övet, majd olyan lassan fordult meg, mintha csak passzióból ült volna volán mögé.

Néhány perccel később az autó váratlanul fékezett, aztán megállt.

– Elisabeth, sajnálom, hogy veszélybe sodortam az életét. Hiba volt elhoznom – mondta, és mélyen a lány szemébe nézett, amelyben rémület helyett izgatottság tükröződött. – Sajnálom – ismételte, mert nem kapott választ.

– Ez életem legizgalmasabb napja! – kiáltott fel Liza, és arcon csókolta az ügynököt. – Honnan tudta? – kérdezte. – Úgy értem, honnan tudta, hogy robbanni fog?

O’Brien igyekezett úrrá lenni meglepődésén.

– Szöget ütött a fejembe az a mondat, amit maga mondott – kezdte némi töprengés után az ügynök. – Ha én lennék Thomas Leroy… A liftben folyamatosan ez visszhangzott a fülemben. De amikor kinyílt az ajtó, és megfordultam… Az ajtó felett az óra már elkezdett visszafelé számolni. Leroy nagyjából egy percre állította. Nem tudom, mi volt az, amivel aktiváltuk a szerkezetet, de az biztos, hogy Thomas Leroy a titkát magával akarta vinni a sírba. Volt annyira önző, hogy más ne láthassa többé a féltve őrzött kincseit. – Egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta: – Igazság szerint azon sem lepődnék meg, ha a robbanás hosszú távon olyan károkat okozna a ház szerkezetében, hogy az egyszer csak összeomlana. – O’Brien ekkor jött rá, hogy mi volt Leroy valódi célja. – Jobb lesz, kiüríttetjük az épületet! – Előkapta a telefonját.

Egy ismeretlen hang vette fel.

Sean O’Brien bemutatkozott, majd a James által érzékelt földrengésre hivatkozva a Leroy ház alkalmazottainak eltávolítását akarta kérvényezni, de a hang félbeszakította. Némi vita után O’Brien idegesen kotorászni kezdett az egyik zsebében, elővette az igazolványát, majd beolvasta az azonosító számát, és pár mondatban összefoglalta FBI-os előéletét. A hang azonban hajthatatlan volt, és ragaszkodott a kérelem írásbeli benyújtásához, ami jelen pillanatban lehetetlen, mert a formanyomtatványok az éppen nem működő hálózati memóriában vannak. „Talán holnap” – mondta a hang unottan. O’Brien elhúzta a száját. Visszacsúsztatta a telefont a zsebébe, és a távolba vesző épület felé fordult.

A Leroy ház megingathatatlannak tűnő épülete gőgösen meredt az ég felé. De O’Brien már ebből a távolságból is látni vélte, hogy apró repedések futnak végig a falakon.

– Vissza kell mennünk – mondta.

Liza csillogó tekintettel figyelte az ügynököt.

A Ford óvatosan araszolva megfordult, majd O’Brien tövig nyomta a gázt.

– Nem sok mindenre emlékszem – szólalt meg váratlanul a lány. – Nem volt időm körülnézni, de mintha egy kínai cserépharcos állt volna az ajtó mellett, távolabb pedig két hatalmas vázát láttam… – Egy pillanatra elgondolkodott. – Lehet, hogy tévedek, de maga hasonlókat nézegetett a gépen pár napja.

– Az etruszk vázák? Nem is lenne olyan meglepő – morfondírozott O’Brien. – Elisabeth, mindaz, ami… – kezdte.

Liza megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs, miről beszél. Á, már értem! Arra gondol, amikor bent rekedtünk a liftben! Még szerencse, hogy nem vagyok klausztrofóbiás! – válaszolta, majd egészen közel hajolt az ügynökhöz. – Ettől csak még izgalmasabb – súgta. – A kártya! – kiáltott fel. – Meg kell semmisítenünk!... A házban, ahol lakunk, van egy hatalmas kazán – tette hozzá pár másodperccel később.

– Jobb, ha átadja… – mondta O’Brien, de nem akadt szabad keze, hogy elvegye.

Liza csak rázta a fejét.

– Nem jut eszembe, hová is tettem. Néha olyan feledékeny vagyok! – sóhajtott fel.

– Rendben – bólintott O’Brien, már tudta, hogy nincs értelme vitatkozni. – Akkor ezt magára bízom.

– Köszönöm.

O’Brien oldalra sandított, és kénytelen volt megállapítani magában, Liza pont úgy mosolygott rá, mint Lauren Bacall, amikor A nagy álomban puhára főzte Humphrey Bogartot.

Szatoru a tűz mellett ült. A penge vége sárgán izzott. Kiemelte a tűzből, az üllőre rakta, majd a kalapáccsal ütni kezdte, hogy a fémötvözet felvegye végleges formáját. Csak a pengére koncentrált, arra, hogy tökéletesen illeszkedjen a mag a burkolathoz, hogy az ötvözet megfelelően rugalmas legyen, erős és ellenálló.

Icsiro a bejárat mögé húzódva figyelte a kardkovácsot, ahogyan elmélyülten dolgozik. Nem akarta megzavarni, és illetlenség is lett volna a részéről, ha megszólítja. Csendesen várt, szemével figyelmesen követte a penge minden rezdülését.

Amilyen jól bánt Icsiro a karddal, Szatoru mester éppen olyan jól értett az elkészítéséhez. A műhelyéből tökéletes pengék kerültek ki, mert ha elégedetlen volt a végeredménnyel, inkább beolvasztotta, még ha több hónapi munkája is veszett kárba. A legtöbb megrendelést Európából, vagy az Államokból kapta amatőr gyűjtőktől, akiknek csak arra kellett az eredeti, hagyományos technikával készült műremek, hogy betegyék a vitrinbe. Ezeket a pengéket sosem éri majd vér. Ez azonban pontosan megfelelt Jamato Szatoru elképzeléseinek, így nem is vágyott arra, hogy bármi megváltozzon.