A szerző eddig megjelent művei:

Hazugok, 2019

Megtörtek, 2020

Szinglik 1–4., 2020

Árvák, 2020

Vándorok, 2021

Szépségek, 2021

Szavak, 2021

Copyright © Barát Enikő

Minden jog fenntartva!

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Csémi Judit, Sándor Zsuzsanna

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Tördelés: KF Book Design Studio

Maraton Kiadó, Szentes, 2022

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.bebelle.hu

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-81875-6-5

A regény cselekményei a valóságban is létező helyszíneken játszódnak, ám azok a történet eredeti környezetével összefüggésbe nem hozhatók.

…Igaz történet alapján…

…sajnos…

Ajánlom ezt a történetet minden nőnek, bízva abban, hogy tanulságul szolgál majd. Kívánom, hogy nagyobb empátiával viseltessetek egymás iránt azokban az élethelyzetekben, amelyek egyikőtöknek mennyei boldogság, míg másikótoknak keserves fájdalom.

1. FEJEZET

Mira

– Maga szórakozik velem, ugye? – húzom flegma félmosolyra a számat, mert habár megszámlálhatatlan dolog van, amit ki nem állhatok a férfiakban, de egy mind felett áll.

Ha hülyének néznek.

Ez a vadbarom pedig éppen azt akarja leművelni itt helyben. Értem én, hogy azt hiszik, palira lehet venni valakit csak azért, mert nő, de elfelejtik, hogy köztünk is van ám ilyen is, meg olyan is, így mi sem vagyunk egyformák.

– Hölgyem! Az alapanyagoknak felment az ára. Nehéz évünk volt.

Azt meghiszem, hogy van, aki mögött kemény év áll, csak az éppen biztosan nem az előttem lévő, negyvenes éveiben járó férfi.

– Nézze! Ne húzzuk egymás idejét, mert abból van nekem a legkevesebb, és nem mellesleg nem kedvelem a komolytalan tárgyalásokat sem. Három cégtől kértem árajánlatot, és az öné toronymagasan a legdrágább! – Most nem mondok igazat, de az üzletben nincs hazugság, csak érdektársalgás. – Így azt kell feltételeznem, hogy épp hülyére próbál venni, holott magának kiugrási lehetőség lenne az MM céggel szerződést kötni.

Keresztbe fonom a karom a mellkasom előtt, mert szemléltetni kívánom, hogy részemről a pénztárca bezárva, üzlet elvágva. Azért még a fejem oldalra fordítom kissé, mert pontosan megtanultam a testbeszédkurzuson, hogy az ilyen jellegű testi reakcióra a másik fél azt a következtetést vonja le, hogy még megmentheti a helyzetet. Kivárok egypár pillanatot, majd épp minden úgy történik, ahogyan én azt előre elterveztem.

Megvakargatja kopaszodó fejét, és a földre tekintget zavarában. Tiszta sor, hogy cseppet kellemetlen, amikor meghunyászkodsz, és bevallod, hogy az előbb említett legutolsó ár után is van ám még egy utolsó ár. De ha úgy akarom, még egy utolsó utáni is akad.

Szarjankók!

– Át kell számolnom, hölgyem. Talán, ha a saját árrésünkből engedek, vagy kevesebb emberrel számolok…, akkor is csak két-, talán hárommillióval lehet a végösszeg alacsonyabb, de nem tudok pontosat mondani a számítás előtt.

Látom rajta, hogy vacillál. Minden valószínűség szerint az már neki hatalmas összeg, sőt megkockáztatom, hogy veszteséges is lenne, így biztos vagyok benne, ha még egy kicsit megfejelem, elutasítja. Nekem pedig az kell, hogy végül majd ő utasítsa el az ajánlatot. Akkor nincs harag, én pedig szeretek úgy tenni, mintha béke lenne.

A szemüvegemhez nyúlok, ami a fejem tetején pihen, majd egyetlen mozdulattal leveszem onnan, és mielőtt felvenném, válaszolok.

– Tízmillió! – Rám kapja döbbent tekintetét. – Annyival kell kevesebbnek lennie! Estig gondolja át, különben nincs üzlet!

Nem rázok kezet, csak felé intek, és beszállok az autómba.

A hatalmat sokféleképpen lehet érzékeltetni. Nagyképűnek sosem tartottam magam, de tudom, mennyit érek, és azt is tudom, hogyan mutassam ezt meg az üzleti partnereimnek. Arról nem beszélve, hogy igyekszem ezek előtt a minden hájjal megkent férfiak előtt legalább egy, de jó esetben két lépéssel előrébb járni, mert ha nem figyelek, egy szempillantás alatt forgatnának ki a vagyonomból.

Amint kikanyarodok Balatonlelle egyik szűk, de annál elegánsabb utcájáról, ahonnan tényleg minden túlzás nélkül csak pár méter a part, már tárcsázok is. A kihangosítóból némi várakozás után lehet is hallani egy mély férfihangot.

A másik szarjankó!

– Üdv, Mira! Hogy döntöttél? – Nem odaképzelem, hanem tényleg ott van a hangjában az a kis gerinctelen bazsalygás, az a kis nyájas beképzeltség, amivel azt igyekszik sugallani, hogy esélyem sincs vele szemben, és valójában már a kérdés előtt is tisztában volt azzal, hogyan döntöttem.

Csak hát szegénynek van még mit tanulni.

– Arnold! Meg kell köszönnöm a rám szánt idődet és a fáradozásodat a kalkulációval kapcsolatban, azonban egy olyan ajánlatot kaptam, amit lehetetlen visszautasítanom. Sajnálatomra, de ezúttal nem fogunk tudni együtt dolgozni.

Köcsög! Azt hitted, hülyére veszel, mi?!

Nem volt nekem Arnolddal semmi nézeteltérésem, amíg el nem felejtette, honnan jött. Az első apartmant, amit már nem én ganéztam ki a koszból és mocsokból, ő kapta meg mint munkalehetőséget. Egy kezdő kisvállalkozó volt, aki szarért-húgyért elvállalt mindent, csak hogy legyen valaki, aki őt választja a régi motorosok helyett. Tény, hogy én nem azért vele dolgoztattam, mert a szakmailag nagyobb tudással rendelkezők nem értek rá vagy mert megsajnáltam, hanem mert nem volt másra pénzem, és ugyan nagy tapasztalatra tettem szert, mialatt magam gletteltem meg festettem, de azért az ő keze egy kicsivel minőségibb munkát végzett. Azután pedig egyre több pénzből egyre több munkát adtam neki, a minősége pedig folyamatosan javult. Tíz év leforgása alatt pedig mára ő az egyik legfelkapottabb építőipari cég vezetője. Kiganézta magát a mocsokból! Olyannyira, hogy most már ecsetet sem ragad, nemhogy spaklit. A stílusa pedig hagy némi kívánnivalót maga után. No, meg az árai is.

Habozást vélek felfedezni a vonal túlvégén. Megvagy, te számító kis szemét! Lehet, hogy ő a legfelkapottabb a környéken, viszont nekem köszönheti a legtöbb munkát az elmúlt években. Egészen pontosan huszonkét apartmanházat húzott fel nekem. Nincs köztük olyan, amiben négy lakásnál kevesebb lenne, és a teljes kivitelezést vezényelte. Én pedig mindet kiadom, de ha jó árat kínálnak értük, eladni sem vagyok rest.

És akkor ez itt baszakodik velem.

– Ne haragudj, Mira! Ismerem a piaci árakat. Senki nem tud ez alá menni…

– Tízmillióval ment alád – vágok közbe menten, és mivel nem látja, még mosolygok is.

– Az lehetetlen! – csattan fel.

Ha egy üzlet beindul! Csak egy kis löketet kellett neki adnom.

– Pedig így történt!

– Az egy elcseszett munka lesz! Kispórolja belőle az anyagot, és az emberei se profik, ebben biztos va…

– Ne haragudj, de tárgyalásom lesz, el kell köszönnöm. – Nem igaz, de létszükség ahhoz, hogy lássa, én irányítok. És ahhoz is, hogy maximum estére visszahívjon, és elengedje a tízmilliót. – Talán a következő alkalommal sikerül ismét együtt dolgoznunk. Jó csapat voltunk!

Meg se várom a választ, egyszerűen kinyomom a telefont. Amikor már biztos vagyok benne, hogy a vonal megszakadt, elmondok egy hangos káromkodást, és a középső ujjam is a kihangosító felé mutatom.

Megérkezek a Geleta cuki elé a Rákóczi úton, de ahogy bekanyarodnék a parkolóba, csörög a telefonom. Luca neve villog rajta, úgyhogy felveszem még a kocsiban.

– Mi a gondja, kislány? – kérdezem kedvesen.

– Csillagocskám! Gond? – nevet bele a telefonba. – Kinek van itt olyanja?

Hát, igen. Kelemen Luca. A gyerekkori legjobb barátnőm. Akinek mindig szép az élet. Akinek soha nincsen gondja. De pénze se. Állása se. És úgy összességében, igazából semmije se. Aztán valahogy mégis mindene megvan, amire éppen szüksége van. De csak éppen, mert amúgy céljai sincsenek, jövőképe se, de szerintem még álmai sincsenek. Ritka fura egy szerzet, de én elfogadtam olyannak, amilyen. Vagy csak volt időm rá, elvégre ide s tova épp huszonhárom éve megy az agyamra. Ha egészen pontos akarok lenni, az általános iskolás évnyitó óta, amikor is mellém ült az iskolapadban, kivette koszos ujjaival a rózsaszín rágóját a szájából, majd felém nyújtva megkérdezte, kérek-e. Az undorító szokásai harmincéves korunkra se változtak meg.

– Nekem akad bőven – válaszolom gondterhelt hangon. – Most keltél?

– Mi az hogy! De még lehet, hogy visszaalszom, mert kicsit kivagyok. Estére meg kisimultnak és gyönyörűnek kell lennem.

Rápillantok az autóm műszerfalára, ami kilenc óra negyvennégy percet mutat. Istenem, micsoda időpocsékolás! Nekem fájnak azok az elvesztegetett percek.

– Miért? Mi lesz este?

Abban a pillanatban megbánom, hogy ez a kérdés kiszaladt a számon, mert Luca úgy felsikít, hogy kis híján beszakad a dobhártyám.

– Hülye vagy? A szülinapi bulim, baszki! Ugye nem azt akarod mondani, hogy elfelejtetted? – A plafonon van, teljesen. Benyúlok a fülembe, és jajgatok egy kicsit, de az sem érdekli, csak mondja a magáét. – Ne jajgass itt nekem, te barátnők szégyene! Hogy lehet elfelejteni a szülinapi bulim? Még jó, hogy nem te szervezted!

Próbálok közbeszólni, de Luca ellen nem olyan könnyű ringbe szállni.

– Csak emlékeztetni szeretnélek, ha nem veszed zokon, hogy a szülinapod két hét múlva lesz.

– És akkor mi van? – Ezt már olyan sértődött hangon mondja, hogy éppen csak nem nevetem el magam.

Ha megtenném, sosem mosnám tisztára a nevem.

– Igazad van, én kérek elnézést! – A szám elé teszem a kezem, nehogy bármilyen oda nem illő hang kijöjjön rajta, de magamban nagyon jól szórakozom.

– Figyelj csak, Sznobika!

A Sznobika én vagyok, és nagyjából tizenöt éves koromban ajándékozott meg ezzel a becenévvel, amikor közöltem vele, hogy amikor felnövök, nagyon sok pénzem lesz, hogy szép ruhákat vehessek magamnak és az anyukámnak. Szerinte csak a sznobok foglalkoznak azzal, mi van rajtuk. Azóta rájöttem, hogy szerinte az is sznobizmus, ha ki is mossuk őket.

– Iszom szavaidat!

– Attól, mert te ünnepgyalázó vagy, én még csapathatok egy gigabulit, és igenis megérdemlem, hogy a barátaim társuljanak hozzám ebben!

Vannak köztünk elég egyértelműen fellelhető különbségek. Vagyis, ahogy telnek az évek, szinte már csak azok lesznek. És ez is egy ilyen. A barátok. Lucának annyi van, hogy Dunát lehetne rekeszteni velük, nekem meg épp csak az ő neve szerepel a listán. Ő a sulis éveinket azzal töltötte, hogy kismillió emberrel haverkodott össze, én pedig azzal, hogy lehetőleg színjeles legyek és haladjak előre. Én is szerettem volna barátkozni, csak valahogy nekem ez nehezebben ment, és megy a mai napig. Elég bizalmatlan típus vagyok. Luca bezzeg képes Pestig stoppal menni, és még egyszer sem rabolták el, erőszakolták meg vagy darabolták fel. Egészen döbbenetes tény ez.

– És a Furla táskát is megérdemled!

Próbálom menteni magam azzal, hogy arról azért nem feledkeztem meg, mit kért ajándékba. Mondjuk, ezt nehéz is lett volna, annyiba került.

– Mi az hogy, anyukám! De nehogy másikat vegyél, mint amit kinéztem! Az tök parasztság lenne. Egy jó barát értelmes ajándékot vesz, és az értelmes ajándék az, amit a másik akar!

Igazi életbölcsességek. Ehhez nagyon ért. Meg ahhoz is, hogy megmagyarázza a saját ellentmondásait.

– Furla táska. Püspöklila. Aranycsattal. Tudom. Nagyjából kétszázötven üzenetet küldtél róla és a fotójáról.

– Csak biztosra akartam menni!

– Annyira biztosra, hogy az árát egy üzenetben sem említetted meg.

Kamuköhögést hallok a vonal túlvégén, röhögéssel vegyítve.

– Van ára? Ne baszd már meg! Én nem láttam sehol.

Erre már én is elnevetem magam.

– Egészen pontosan százharminckilencezer magyar forint az ára.

Egy hangos füttyentést hallok.

– Az anyját! Az több, mint a fizum! Még jó, hogy tőled kértem! Legalább marad egy kis pénzem kajára.

– Furla táskájuk nem csak a sznoboknak van? – érdeklődöm érces hangon, bár tudom én a választ jól.

– Neked egy sincs. Szóval, tuti fix, hogy azok másban utaznak!

Tény, hogy Luca nem költ márkás ruhákra, cipőkre, órákra. De nem azért, mert nem szereti őket, hanem mert soha az életben nem fog tudni összespórolni annyi pénzt, hogy vegyen magának egyet a méregdrága designerdarabok közül. Olyan állása sem lesz soha, hogy egy ilyet kitermeljen a fizetéséből, mert ahhoz be kellene mennie dolgozni, össze kellene barátkozni az idővel és megtanulni kifinomultabban kommunikálni annál, mint hogy: Anyukám, ezt elbasztam! Baszki, nem tudtam, mi a picsa a feladat! De kurvára elkéstem, az istenit! Nem vagyok én álszent, félreértés ne essék, szókimondó vagyok én, el is eresztem, amit gondolok sűrűn, csak annak nem árt tudni a helyét, az idejét és a helyzet milyenségét. Gondolatban annyit anyázhat az ember, amennyit nem szégyell, de kimondani mindet csak a buta ember szokta. Meg Luca. Mert neki minden szituáció egyforma. Ennek ellenére valahogy mégis bírják az emberek. Százszor jobban, mint engem. Mert alapjaiban véve aranyból van a szíve, és tudom én jól, hogy a Furla táskának is az lesz a sorsa előbb vagy utóbb, hogy egy csóró hajléktalan nőnek majd odaadja, aki élelemért meg lóvéért kuncsorog valahol az utcán. Elő nem fordulhatna már, hogy én száz forintot is adjak az ilyeneknek. Adományozok árva gyermekeknek, állatmenhelyeknek, de a koldusok, hajléktalanok más lapra tartoznak. Dolgozni kell. Én is azt teszem. Lucát is mindig erre biztatom, de visszavág azzal, hogy ő nem azért él, hogy melózzon, hanem azért melózik, hogy éljen. Abból is csak éppen annyit, amennyi feltétlenül szükséges.

– Mennem kellene, Lucám, ha nincs más, ami halaszthatatlan, és azonnal közölni kívánod velem!

– De ugye megvetted a táskát? Tiszta ciki, ha még be se szerezted!

– Az előbb még az lett volna ciki, ha nem jelenek meg a nagy eseményen.

– Az felháborító lett volna! De azt kimagyaráztam volna azzal, hogy hánysz a vécén, mert elkaptál egy ocsmány vírust, de ha eljössz úgy, hogy semmi bajod, és nem hozol ajándékot, az nagyon égő. És a legjobb barátnőm vagy, nem szeretném, ha beégnél a többi barátom előtt.

– Mindenkinek a maga terhe a legnehezebb, igaz? – Ezt már kicsit komolyabb hangnemben ejtem ki a számon, mert mostanában többször is eltűnődtem azon, hogy ő komolyan így látja-e a világot, vagy ez csak valami menekülésféle az éretté válás, a felelősségvállalás elől.

Elvégre mindenkinek nyomja valami a lelkét, amiről sosem beszél. Megvan az oka, miért vagyunk olyanok, amilyenek. A kérdés csak az, tudunk-e róla.

– Mi? – kérdez vissza értetlenül.

– Semmi-semmi! Este ott leszek!

Ahogy bontjuk a vonalat és besétálok az egyik kedvenc cukrászdámba – a másik a Zsúr, a parthoz közel, csak az szezonon kívül, hétköznap zárva van –, kicsit elkenődök.

Szeretek emberek között lenni, vagyis szeretnék, csak valahogy nem olyanok között, mint akikkel este fogom – kis túlzással élve – múlatni az időt. Nem illek közéjük. És nem is érzem jól magam közöttük. Lucával sem illünk mi már össze, csak a huszonhárom év olyan sok, hogy volt időnk elfogadni a másikat, hiszen a napi kapcsolat lehetővé tette, hogy a felnőtté válásunk és a változásunk ne ütközzön ki közöttünk elviselhetetlenül. Nem egyik napról a másikra lettünk mi ennyire különbözőek. Évtizedek lassan múló napjainak eredménye ez.

Beszerzem a környék legfinomabb kávéját, és a kedvenc málnás-mascarponés sütimből is kérek elvitelre, majd visszaülve a kocsimba, az irodám felé veszem az irányt.

Az egyik apartmanom legkisebb helyiségét rendeztem be erre a célra. A panorámaablakból épp a Balaton vizére látni. Imádom azt a helyet. Azt a kilátást.

Útközben az autóm hangszórójából meghallom a Random Trip dalát. Dúdolni kezdem:

Ha fájt is, most elmúlik minden.
Lehet, hogy én tévedtem,
És így nem megy tovább.
De ha várnál, még egy percet állnál
Egy helyben, a jártnál jobb út várna rád.

Az égből a földre, ami több mint szép.
Mesélj, álmodni nekünk miért nem elég.
Élni örökre, én nem tenném,
Csak boldog lenni, ennyit szeretnék.{1}

Egy pillanatra behunyom a szemem, mert a dal végével egyszerre érkezek meg az irodám előtti parkolóba. Élni örökre, én nem tenném. Csak boldognak lenni, én tényleg csak ennyit szeretnék. Tudom, hogy felesleges a szomorkodás, az élet mindig megy tovább, így hát kiszállok az autómból, benyitok az irodámba, és ledobom a táskám a kis méretű bársonykanapéra. Minden hófehér. Elegancia. Tisztaság. Szépség. Harmónia. Rendezettség. Minden, amire esküszöm.

Ezúttal egyedül vagyok, mert az asszisztensem szabadnapot kért. Nem az igazi a közérzete pár napja, jobbnak láttam elengedni az orvoshoz, mielőtt rám ragaszt valami nyavalyát. A telepátia már számtalanszor bizonyította a létezését, mert ebben a pillanatban hív is Nóra telefonon.

– Szia! Hogy ment? – érdeklődöm. – Komoly a baj?

Remélem, nem marad ki sokáig, mert akkor eléggé összegyűlne a munka.

– Szia…, ami azt illeti…, igazából… – hebeg-habog, pedig az nem jellemző rá.

Huszonöt éves, de a kora ellenére igencsak talpraesett. Azért is vettem fel.

– Ugye nem vagy nagyon beteg?

– Én…

És akkor ott, abban a pillanatban leesik.

– Oh…, vagy úgy! – nyögöm ki végre szánalmasan.

– Mira…, én tudom, hogy ez téged nem érint valami jól, és nem szeretném, ha…

– Semmi baj! – szólok közbe azonnal, mert annál semmit sem utálok jobban, ha sajnálkoznak is rajtam. – Gratulálok! Most nagyon sok a dolog, nyugodtan pihend ki magad, és írd majd meg, mikortól dolgozol újra, és meddig.

– Már holnap bent leszek az irodában. Nem betegség ez, és tudok tőle dolgozni, ne aggódj!

Képtelen vagyok tovább hallgatni, úgyhogy miután bontom a vonalat, veszek egy nagy levegőt, és az ablak felé fordulok, aztán egy hirtelen feltörő indulattal, egész egyszerűen minden erőmet beleadva, a másik irányba a falhoz vágom a telefonomat, ami darabokra hullva a hófehér járólapon landol. Elkeseredettség, szomorúság, bánat, düh és harag fut át rajtam, végül kikiabálom az üres szobába, amit gondolok:

– Az isten bassza meg! Hogy a francba jut gyerek mindenkinek, csak nekem nem?!

2. FEJEZET

Luca

– Csillagocskám! – vágom csípőre a kezem, amint meglátom Mirát. – Mi a szarért jöttél autóval?

– Mert reggel dolgozom, és szeretném kipihenni magam, így ez nekem kényelmesebb, nem mellesleg pedig gyorsabb – mondja az ő egyértelműségével, és megvonja a vállát. – Azért!

– Ma van a szülinapom, kit izgat, te hogy akarod magad érezni? Nekem legyen minden a kényem-kedvem szerint. Vagy tévedek esetleg?

Nem gondolom ám komolyan minden szavamat. Mira a legjobb barátnőm, és tudom én jól, hogy megannyi búja-baja van – amiket amúgy magának gyárt, de ez most mellékes –, illetve önző sem vagyok annyira, hogy csak magammal legyek elfoglalva, pusztán, ha beállok a sorba, és nem piszkálom, egyetlen épelméjű ember sem marad körülötte, és bedarálja a munka. Már így is közel vagyunk hozzá. Imádom ezt a nőt, de amerre tart az életben, azt nem. Semmi élvezet vagy szórakozás. Csak a komolyság. Förtelem. Így aztán, ameddig csak piszkálni tudom, legalább kibújik néha a csigaházából.

Magamra mutatok és körbefordulok, hogy szemügyre tudja venni a gondosan megtervezett szerelésem. Ma állati dögösen akartam kinézni.

– Csillagocskám! – szólít ugyanúgy, ahogy én őt az előbb, bár neki kicsit sem hangzik olyan jól a szájából. Nem illik hozzá, de értékelem a próbálkozást. – Lila a hajad?

Forgatom a szemem, mert gondolhattam volna, hogy fennakad a részleteken.

– Ja-ja! – helyeslek, és közben előveszem az iqosom,{2} ami kicsit nehezen megy, mert a másik kezemben ott a vodkásüveg. – Szerintem piszok jó lett.

Mira felvonja a szemöldökét, és végre kiszáll a méregdrága luxusterepjárójából – ami amúgy tök menő lenne, ha nem állna meg örökké a szíve, ha valaki meg mer mozdulni benne vagy hozzá mer nyúlni valamihez –, hogy ne a lehúzott ablakon keresztül méregessük egymást. Majdnem hasonlít a járgánya az én kis tizenkét éves libafos színű Fiat Pandámra, amit apától örököltem meg, vagyis mivel még nem halt meg, így az igazság az, hogy a nekem adta lenne a legjobb kifejezés. Na, nem jófejségből tett ilyen önzetlen dolgot az aranyapa, hanem azért, hogy ne keressem soha többet, és ezzel az autóval húzzak el szépen a lakásáról. Lehetőleg örökre.

Mira megkerüli az autóját, és látom, hogy egy káprázatos, aranyszínű, testhez simuló, térd fölé érő, pántos ruha van rajta hozzá illő tűsarkúval. Hamarabb elegáns, mint kihívó, és hamarabb gyönyörű, mint szexi. Ettől függetlenül valóban tökéletes a nő. Nem is értem, hogy van ez egyedül. Vagyis értem, de akkor is.

– Valójában tényleg nagyon jól áll. Csak még az előzőt sem volt időm megszokni.

Az előzőn azt érti, hogy fehér szőke voltam. De teljesen. Hófehér. Mint az idős nénik. Kicsit ijesztő volt, de már rég ki akartam próbálni, ahogy az előtte levő világoszöldet is. Most pedig háromszínű lett a hajam. Kellett egy kis változatosság. A teteje sötét hamvasszőke, mondhatnám úgy is, hogy szürke, a közepe maradt fehér, és a vége most lila. A vállamig ér, egyenesre vasalt, és attól a cucctól, amit a fodrászfiú rákent, úgy fénylik, mint a gyémánt. Ennek örömére egy hófehér, kicsit azért áttetsző miniruhát vettem fel, ami a dekoltázsomat is kiemeli. A platformos cipőm is lila. A szememre is lilás szemfestéket kentem és a szám is kirúzsoztam.

Egy dög lettem, meg kell hagyni.

– Fő a változatosság, szivi! – kacsintok rá, és végre olyan közel van, hogy meg tudom ölelni.

Mindenkinek kellene egy olyan barátság, mint a miénk. Bárki bármit gondoljon is, az ellentétek igenis megférnek egymás mellett, ha a két fél szeretni tudja a másikat és igyekszik figyelni a kapcsolat fenntartására.

– Annak nem vagyok nagy tudója! – mosolyodik el kedvesen. – Ha az ember megtalálja, mi áll jól neki, és mi az, amiben jól érzi magát, minek rajta változtatni?

Mi tagadás, Mira nem egy kaméleon. Kislány korunk óta sötétbarna a dús hosszú haja, mindig sminkeli magát, mindig gyönyörű ruhákban jár, még futás közben is úgy néz ki, mint aki kilépett egy magazinból. Egyszóval mindig tökéletes. És mindig ugyanolyan tökéletes.

Jó, ha nagyon akarok változatosságot keresni benne, akkor egyedül a hajával kapcsolatban tudok ilyet találni, mert azon, hogy hogyan hordja, szokott változtatni, de csak azon. Mindenféle frizurája szokott lenni. Göndör, hullámos, egyenes, csavart, fonott, ilyen és olyan copfos, ilyen meg olyan tűzött. Soha nem hordja csak úgy, natúran. Ha annak is nézne ki, azt is megelőzte valójában egy csomó munka. Mindig mondja, amikor sétálunk az utcán és lát valakit – megjegyzem, minden második nőt –, akinek úgymond nem áll a haja sehogy, hogy ha már valakinek hosszú haja van, kezdjen vele valamit, ha meg nem hajlandó rá, vágassa le. A lényeg, hogy ő azt vallja, egy nőnek a haja a koronája. De nem attól, hogy az hosszú vagy rövid, szőke vagy barna. Hanem attól, hogy ápolva van és mindig, de tényleg mindig rendezett. Neki pedig ennek rendje és módja szerint az összes hajszála be van állítva. De frankón. Az összes. És esküszöm, sose megy szét a haja, az örökké tart, mint a Taft. Én is szeretem, ha jól nézek ki, de nem a nap huszonnégy órájában. Az rohadt fárasztó meló, én meg még sosem voltam sehol, nemhogy az év, de még a nap dolgozója sem. Viszont mindenféle hajszínű voltam már, és én simán összefogom a hajam azért, mert tényleg lusta vagyok kezdeni vele valamit a hétköznapokban. Még megfésülni sem szoktam. Nem kerítek ennek akkora feneket, mint ő. Meg igazából semminek sem kerítek semekkora feneket. Na, ez nála elő sem fordulhatna. Mira nem egy lusta fajta, legyen szó hajról vagy bármi másról.

– De legalább pirosra van festve a szád – dicsérem meg ezt a bátor vállalkozást. – Nagyon dög! Bevetésre készülsz?

Smink terén Mira mindig a natúrabb vonalat képviseli, de ilyen kivételes alkalmakkor, mint ez a mai, kicsit többet megenged magának, de csak tussal van kihúzva a szeme, pirosra festve a szája és a körme. Jól is áll neki, de nála tényleg ez a maximum. Nem mondom, hogy nem szereti a színeket, de sosem keveri őket. Bezzeg én. Mint a szivárvány. Csak a hetero fajtából. Bár nincs bajom a nőkkel sem, egyszer-kétszer kipróbáltam kíváncsiságból, de nem jött be annyira, ha csak puncik vannak. Én faszpárti vagyok. A vegyes felhozatal viszont alkalomadtán simán jöhet, ha úgy adódik, nincs ellenemre.

– Miféle bevetésre? Egy nő sosem készül bevetésre.

– Pont ez a baj veled, anyukám! A huszonegyedik század nem a kis szende szűzikéknek áll. Ez egy betonkemény világ, és itt most már nekünk kell hogy tökünk legyen, mert a férfiak még ahhoz is gyökerek, hogy elővegyék a faszukat, és rendesen belógassák abba, amink nekünk van! Legyél olyan, mint az üzletben! Kapd elő a töküket a gatyájukból, és szorongasd meg keményen!

Mira csak a szemére teszi a kezét. Tök álszent néha. Ugyanezt gondolja ő is, csak én ki is mondom. Csóri! Évek óta álmodozott a nagy szerelemről, tökéletes családról, meg imádni való kölykökről, aztán addig aludt, hogy elmúlt harminc, és ha Csipkerózsikát akarja élőben eljátszani, akkor vénlány marad. Mert Csipkerózsikák ugyan vannak a mai világban is, csak hogy a hercegek rájöttek, hogy amíg azok alszanak, egy csomó nőt megdughatnak büntetlenül azok közül, akik ébren vannak. Ő még szexelni sem szokott, amikor szingli, szerinte neki az nem megy érzelmek nélkül.

Beteg a világ! Egy jó szexnek ugyan mi köze az érzelmekhez?!

Mindegy is, próbáltam én már elégszer észt verni belé, sikertelenül. Ha már agya nem lett e téren, legalább inni tudjon rendesen.

– Én nem erre vágyom, tudod jól!

– Ez lesz a veszted, baszod! De tudod, mit? Ma leitatlak szépen, és lepókhálózunk!

Komolyan már, hát nem igaz, hogy nincs ezen a bolygón egy olyan hapsi, aki képes lenne elcsavarni egy ittas sznob fejét, aztán kicsit kényeztetni.

– Irány a buli! – Kidobom a csikket az iqosból, és felemelem a vodkásüveget, amit addig is a másik kezemben fogtam, majd meghúzom.

– Kemény este lesz!

Mira fúj egyet, de észreveszem.

– De még mi az hogy!

Abban a pillanatban, ahogy ezt kimondom, begördül a taxi a kis házam elé, amit hónapok óta bérelek a város olcsóbbik felén, a barátnőm pedig kérdőn vonja fel a szemöldökét.

– Minek hívtál taxit?

A szívemhez kapom a kezem.

– Tán ittasan akarsz vezetni? Szégyelld magad! Én ilyen törvénytelen dolgokhoz nem asszisztálok! – kacsintok rá, és már lépkedek is sietősen a taxi felé. – Hozd a formás segged, majd itt alszol.

– Mondtam, hogy nem iszom! – feleli kimért üzletiességgel a hangjában.

Kár, hogy nálam az mit sem ér.

– Akkor száradj ki, mint egy sivatag! Na, pá!

Berántom az ajtót, és amint elindul a taxi, már szólok is a sofőrnek, hogy álljon meg. Két pillanattal később Mira barátnőm duzzogva vágódik be mellém, és keresztbe fonja a karját a mellkasa előtt.

– A vodka jó az idegekre! Ne legyél már puhány, fiatalkorodban tökre elengedted magad. Kár, hogy így eljárt feletted az idő!

– Egyidősek vagyunk – húzza fel az orrát.

– Oh, valóban? Ez neked ciki, nem nekem!

Kikapja a kezemből a vodkásüveget és meghúzza. Tudom én, hogy kell kikergetni a csigát a házából. Hát, rá kell gyújtani!

– Tekerje fel ezt a számot, öregem! – bököm meg a sofőr vállát hátulról. – Imádom ezt a dalt! Énekelhetem ugye, nem baj?

Akkor is énekelném torkom szakadtából, ha nem adna rá engedélyt, de az öreg jó fej, és már fel is csavarja a hangerőt, én pedig a vodkásüveget használom mikrofonnak. Angolul azért megtanultam a suliban, hogy ne égjek be a dalszövegeknél, amiket bírok.

9:05 in the evening
I’m all up in my feelings
I’m calling your phone ’cause I can’t get enough
And I got work in the morning
Early, early in the morning
But who needs sleep when we’re loving it up
Oh, and why’d I gotta do this the hard way?
My body wants to be in your arms, babe, baby
Something I’ll regret in the morning
But I just can’t resist when you’re calling.{3}

Aztán a refrén előtt Mira felé tartom a vodkásüveget és megbököm a könyökömmel, mert ismerem ám én azt a kislányt, akiből kijött régen az állat. Még azelőtt, hogy úgy döntött volna, megjavul és elit kisasszony lesz. Tudott ő bulizni, csak aztán az a béna egyetem megrontotta, amit a művészeti suli helyett választott. Ha táncművész lett volna belőle, ahogy eredetileg is tervezte, tuti a mai napig vedelne. De így csak hajt, mint egy gép. Frankón mondom, ha feldobja a talpát, nem az fog állni a sírkövén, hogy élt mit tudom én, hány évet, hanem az, hogy dolgozott kilencvenkettőt.

És akkor szép lassan feloldódik. Először csak halkan ugyan, de énekelni kezd. Ezerszer jobb hangja van, mint nekem, de én ezerszer bátrabb vagyok. Együtt pedig, partiban, leéneklünk mi bárkit bárhonnan. A következő refrént pedig már üvöltve, a vodkásüveget felváltva használva nyomjuk együtt:

I got a bed, but I’d rather be in yours tonight
I got a bed, but I’d rather be in (yours, yours, yours)
That’s what I say when I call you on the phone tonight
I got a bed, but I’d rather be in yours.{4}

– Örültem a szerencsének, hölgyek! – nevet a bácsi, amikor kiszállunk.

– El ne felejtsen hazavinni minket! Megadtam a számom, frankón, hívjon reggel!

Mira csak kuncog.

– Az emberek hívnak taxit, nem a taxis az embert.

– Ezért nehéz a hazajutás – magyarázom komoly hangon. – Rossz a rendszer. Hát hogy hívjak taxit önkívületi állapotban? Hívjon ő, az lesz a biztos!

Egymásba karolva indulunk el Kaposvár sétálóutcáján a L’Altro felé. Lefoglaltuk a teraszt, ott lesz a szüli-vacsim, mert még most is nagyon jó idő van ahhoz képest, hogy szeptember eleje van. Tiszta nyár. Nyomhatnánk bikiniben is, ha akarnánk.

– Mi is a pontos program?

Aj, ez a lány már komolyan!

– Ne legyél ünneprontó! Milyen program? Találka van a L’Altróban, mert éhgyomorra csak az amatőrök isznak, de onnantól szabad a gazda. Az lesz, ami lesz!

Még annyira nem vagyok ittas, hogy ne tudjam, Mira mennyire utálja ezt a mondatot. Nála mindig minden úgy lesz, ahogyan ő azt eltervezi. Az más kérdés, hogy nem mindig alakul pont úgy, de ő mindent megtesz, aztán maximum újratervez.

Nagyon fárasztó az élete. Nem élném az övét semmi pénzért.

Ahogy meglátom a barátaimat – meg azokat is, akik az összetolt asztaloknál ülnek, de halvány fogalmam sincs, hogy kicsodák –, felsikítok:

– Gyerekek! Megjött a szülinapos!

Pár barátnőm már fel is pattan, és várják, hogy megölelhessenek. Nem kerüli el a figyelmem, hogy hiába találkoztak már többször is Mirával, egyszerűen nem olvad fel a jég. Mira valahogy kívülálló még mindig, én pedig néha két tűz között érzem magam. Ők az egyetem óta a nagyobb társaságom, Mira pedig a gyerekkori legjobb barátnőm. És nem tehetek róla, amiért ő ott maradt abban az isten háta mögötti kis üres faluban, Lellén. Halálra unnám az életem. Ahogy ő is azt csinálja, csak nem látja be. Az egy dolog, hogy nincs egy szabad perce sem, de az a munka miatt van. Az élete egy nagy rakás dögunalom. Itt, Kaposváron legalább van élet. Mondjuk, több mint hatvanezer ember nagyobb partit is tud csapni, mint ötezer. Nem tudom, mi a szarért dekkol abban a szellemvárosban.

– Mindenki ismerjen meg mindenkit, és együnk! – szólal fel Emma, az egyetlen, aki valamennyire kedveli Mirát, vagy mondjuk azt, hogy próbálja.

Úgy döntök, nem foglalkozom a dologgal mostantól, csak próbálom úgy intézni, hogy mindenki jól érezze magát, hátha az nagyobb sikerrel jár, mint ha erőltetem, hogy öribarik legyenek. Eddig is volt valahogy, most is lesz majd ugyanúgy.

– Ki az ott a pasid oldalán? – súgom oda Emmának, miután megrendeltük az italainkat és az ételeinket is, majd mindketten rágyújtunk egy iqosra.

– Most helyezték át ide. Nem ismer itt senkit, ezért Konrád úgy gondolta, elhívja.

Emma pár évvel fiatalabb nálam, egy koleszos buliban ismertem meg még annak idején. A pasijával már akkor is együtt volt. Belőle értékesítő lett egy telós cégnél, a srácból pedig katona.

– Jól tette! Szóval, katona a lelkem?!

– Az bizony!

Nem nagyon emlékszem arra, amikor bemutatkozott. Csak annyi maradt meg, hogy valamilyen Zsombor.

Ez egy átka az emberiségnek, hogy meg kell jegyezni a neveket. Így is igyekeztem, hogy legalább a keresztnévvel képben legyek.

– Csípem az egyenruhát! – kacsintok rá Emmára, aki hangosan felnevet, és rám emeli a poharát.

– Vedd úgy, hogy ez a szülinapi ajándékom!

– Egy istennő vagy! – egyezek bele, és úgy döntök, rajtam ugyan nem fog múlni, hogy jól végződjön az estém a kiskatonával. – Csirió!

Rendesen kiisszuk már az itteni kínálatot is, aztán végül a Hang-Árra esik a csapat szavazati többsége.

Csak Mira volt, aki semmire nem tette fel a kezét. Nem meglepő, nála évek óta itt megáll a buli. Szerinte ő egyszerűen már öreg az ilyenekhez. Szerintem meg mindenki ahhoz öreg, amihez annak tartja magát. Így aztán, tudván, hogy Mira mindenhol szenvedne, átmegyünk táncolni egy hatalmasat a szavazatok többségét elnyerő helyre. Vagyis ő a pultot fogja támasztani, de nem baj. Tűnhetek köcsög barátnőnek, de az én szemszögemből nézve ez az egyetlen esélye, hogy legalább emberek között legyen. Képben vagyok, hogy ez neki valóságos kínzás, és kurva jól ellenne, ha rajta kívül mindenki kihalna a bolygón, de ez nem élet. Be van zárkózva, be van fordulva, és nem csinál mást, csak álmodozik egy olyan életről, amihez éppen az kellene, amit most csinál. A kimozdulás. A lehetőség megteremtése egy oltári nagy dugásra. A négy fal közt csak egy vibrátor segíthet az ember lányán.

Amint bejutunk a Hang-Árba, elszabadul a pokol. Egyik felest nyomjuk le a másik után, miután úgy döntünk, a táncparkett ördögei leszünk.

Elérkezettnek látom az időt, hogy végre kicsit rámásszak az én katonámra. Lenne ma este sok más lehetőségem is, ahogy szétnéztem, de ez egy könnyű és gyors menetnek ígérkezik. Meg már amúgy is kiszúrtam magamnak az elején. Nem lenne belőle táncbajnok, de legalább odaállt a tömeg közepére, hogy esélyem legyen hozzádörzsölnöm magam. Ahogy hátulról átölelem és megfordítom, a szemem sarkából látom, ahogy a többiek félrenéznek. Szabad a pálya. Minden teketóriázás nélkül megcsókolom. Nem ízlelgetem, vagy puszilgatom a száját. Egyszerűen letámadom, és úgy forgatom a szájában a nyelvem, mintha forgószél kerekedne. Szerencsére benne van a buliban. Azonnal a fenekemre teszi a kezét és egy kicsit meg is markolja. De nem olyan közönséges módon, inkább olyan jelzésértékkel. Van két választásom. Az egyik, hogy berángatom a mosdóba és két perc alatt elintézzük egymást, vagy várok egy kicsit és hazaviszem. Ott kétszer két perc is kijuthat vele a jóból.

Mivel ez a szülinapom, és még nem akarom, hogy vége legyen, ezért úgy döntök, iszom még párat, bulizok, és a végén viszem haza, arra a többször több percre.

Hallom, ahogy a teremben lüktet a zene, az ereimben meg a vér. Egész éjszaka énekelek és táncolok. Néha magammal rántom Mirát is, de amit ő csinál, már nem lehet táncnak nevezni, pedig ha itt valaki, na akkor ő aztán simán letáncolna bárkit, ha akarna. Nem vágom, miért nem akar. Ha bemutatná itt a tehetségét, a társaság fele őt akarná megdugni, nem engem.

Órákon keresztül fáradhatatlanul pörgök-forgok, ugrálok, mígnem lassacskán ürülni kezd a szórakozóhely. Ez az időszak pedig arra jó, hogy kérhetem azokat a számokat, amik kifejezetten a kedvenceim, és még arra is lenyomhatok egy-két általam épp most kitalált koreográfiát. Emma a legkitartóbb társam ebben, miután Mira javarészt egy bárszéken ült olyan egyenes háttal, hogy egy karó is megirigyelné. Piát senkitől nem fogadott el, és amikor nemrég megkérdeztem, van-e valaki, aki megtetszett neki, csak ingatta a fejét. Kurva szar lehet ilyen finnyás ízléssel élni. Mirának nagyon fontos a külső. Túl fontos. Így férjet fogni pedig szinte lehetetlen vállalkozás. Kit izgat, milyen a feje, ha a farka kemény, mint a beton, és jobban játszik vele, mint egy baseballjátékos az ütőjével.

Órák óta fáradhatatlanul buliztam. Idáig. Bár én bírnám még, ha a hely nem ütött volna zárórát, de a társaság is indulásra kész, úgyhogy megmarkolom a kiskatonám ingét, és nemes egyszerűséggel megkérdezem:

– Nálad vagy nálam?

Cinkos kis mosoly jelenik meg a szája szélén.

– A laktanyában vannak szabályok.

– Remélem, az nem szabály, hogy korán hazaérj! – kacsintok rá, és már húzom is magam után.

Csak a taxinál köszönünk el egymástól a többiekkel, és teljesen természetes, hogy Mira velünk utazik, csak ezúttal az anyósülésre ül.

Nem kell nagy ész hozzá, mi folyik a hátsó ülésen, de azért próbálok halkan nyögdécselni Zsombor szenvedélyes csókjaitól. Már alig bírok magammal, amikor a taxi végre megérkezik. Mind kiszállunk, de ahogy elindulnánk, Zsombor visszaránt és Mirára pillant.

– Menj csak! Nem fogunk zavarni!

Milyen udvarias és figyelmes. Még időt ad Mirának, hogy felkészüljön arra, amire sajnos ő nem szerzett lehetőséget. Pedig sokkal jobb buli lett volna, ha mindenki szexpartnerrel jön haza. Így az egyik mindig csak irigykedik.

– Két percet adjatok, amíg beteszem a füldugómat! – Hálás a hangja, és odaint felénk.

Amint eltűnik a kis ház bejáratánál, Zsombor váratlanul a kapu melletti kerítéshez húz az egyik bokor mögé, aztán átkarolja a derekam és lecsap a nyakamra.

– Nem megyünk be? – érdeklődöm, egyre szaporább lélegzetvétellel.

– Minek? Ne legyünk tiszteletlenek a barátnőddel szemben!

Ez az én emberem! Aki nem szarakodik, nem érzi magát kínosan, ha csak egy bokor van, ami mögött megdughat.

Zsombor szünet nélkül harapdálja a nyakam, amivel rendesen felizgat. Már nincs olyan jó idő, mint az este elején, így hajnaltájt még a pia se fűt. Aztán megérzem a combom közt hideg ujjait, amint felfelé haladnak, és gondolkodás nélkül húzza félre a bugyimat. Nem finomkodik, de hideg ujja úgy hat a forró, nedves puncimra, mint egy hűsítő masszázs. Azonnal nyögdécselni kezdek a fülébe, az se érdekel, ha az egész utca hallja. Én is lendületbe jövök, és már le is húzom a sliccét és benyúlok a gatyájába. Rámarkolok a farkára, ami szerencsére már épp elég kemény ahhoz, hogy húzogatni kezdjem. Nem nagy, nem is kicsi. Ha ügyesen bánik vele, még akár jó is lehet. Aztán egy váratlan mozdulattal kihúzza az ujját, és megfordít. Előredönt, én pedig a kerítésbe kapaszkodom meg. Szinte a másodperc törtrésze alatt húzza le a gatyáját a térdéig és tolja fel a szoknyám a fenekemig, amire egy erős ütéssel rácsap. A hirtelen jött mozdulattól és a csípős érzéstől felsikoltok, de nem tudok sokáig erre koncentrálni, ugyanis habozás nélkül belém hatol. Tövig. Elharapom a szám a feltörő fájdalomtól, de ez a zsibbadt szúrás csak egy pillanatig tart, és menten átveszi a helyét a vágy, hogy folytassa. Egyre nedvesebb vagyok, úgy felizgat ez a keménység és határozottság. Zsombor kissé kihúzza belőlem a farkát, majd rámarkol a csípőmre és erősen magára húz. Aztán újra és újra megteszi, de már úgy érzem, képtelenség lenne, hogy ennél jobban kitöltsön a farkával. Mégsem tudok betelni vele, egyre többet akarok belőle, így még jobban próbálok újra és újra rácsúszni. Az ujjaim már elfehéredtek, a számat elharaptam, mégsem érzek semmi mást, csak azt az elképesztő extázist, amit az okoz, ahogy ez a férfi egyre keményebben bassza a puncimat itt, a világosodásnak indult ég alatt. Hirtelen tör rám az orgazmus, és olyan erővel söpör végig rajtam, hogy képes lennék azonnal megismételni ezt a menetet, függetlenül attól, hogy a testem sajog. Még két bökés, aztán érzem, ahogy Zsombor farka távozik belőlem, és egy hangos ordítás közepette elélvez. Nem érzek magamon forró nedvességet, ezért hátrapillantok. A spermáját épp a fűre lövelli.

Egy kis idő elteltével felegyenesedem, és megfordulok.

– Vigyázz, nehogy belelépj!

Mindketten hangosan felröhögünk.

Már világos van, épp jön fel a nap. Ha ez egy romantikus légyott lett volna, ez minden bizonnyal a megkoronázása lenne egy szép estének, de így egy kicsit morbid inkább.

– Mira tuti megkedvelt, hogy nem akartál bejönni! – kacsintok rá.

– Pedig az nem az erőssége, úgy vettem észre.

– De jó emberismerő valaki!

– Nem kell hozzá nagy ész, hogy az ember lássa, ha valaki zárkózott. Ahhoz se, hogy lássuk az ítélkező és flegma pajzsot, amivel távol tart mindenkit.

Zsombor ezek szerint egyik sem, ahogy nem is egy hülyegyerek.

– A mai férfiak pedig nem szeretnek háborúba menni, igaz-e? – húzom fel a szemöldököm kérdőn.

– Ezt pont egy katonától kérdezed? – nevet fel hangosan. – Háborúzok én eleget ahhoz. Hogy még munka után is csatába menjek? Kösz, nem!

Zsombor ezzel el is mondott mindent. A férfiak nyugira, békére, no meg szexre vágynak otthon. Semmi cirkusz, semmi csatázás meg háborúzás.

Ezzel arrébb állok és a házamhoz vezető kis járdára lépek.

– Akkor rád fér a pihenés, katona! – A mellette lévő kapura mutatok játékosan. – Gyanítom, kitalálsz!

– Minden bizonnyal nem tévedek el! – mosolyog vissza, és mindketten elindulunk két különböző irányba.

Nem nézek vissza, nincs miért. Szép volt, jó volt, vége is lett.

Nem támolygok annyira, mint idefelé. Az előszobában lerúgom a cipőmet, kikotrom a táskámból az iqosom, és a vendégszobába megyek. Kétszobás ez a kis ház, és még nappalim is van. Csak hetvenezer lett volna havonta, de mivel egy csomó mindent kikupáltam rajta, lealkudtam hatvanezerre. Még a füvet is én nyírom. Rendben tartom, meg minden. A tulajnak kurva nagy szerencséje van velem. A vendégszobába megyek, benyitok, és bezuhanok Mira mellé az ágyba. Odakúszok hozzá, és mint egy kispárnát, átölelem.

– Pfuj, ez undorító! – gúnyolódik, de kihallom én a szeretést a hangjából. – Húzz innen! Az csak hagyján, hogy bűzlesz a piától, de már spermaszagod is van, és bőr a képeden az ágyamban cigizni.

– Figyi! Én tudom, mi bajod!

De az bizony nem a pia, nem a sperma és nem is a cigi.

– Oh, valóban? Talán pszichológus lettél időközben? Vagy gondolatolvasó?

– Ne már, Mira! Öt éve mást se látok, csak hogy bele vagy halva az egyedüllétbe. Azelőtt meg öt évig hallgattam, hogy Gergő nem akar családot, nem akar gyereket, nem akar ezt, nem akar azt.

– A piamennyiség ellenére majdnem hibátlanul forog a nyelved.

– Az évek és a rutin, anyukám!

Erre egy kis büfi elhagyja a szám, de semmi para, nem kell hánynom.

– Pfuj! Luca! Húzz már innen a francba! Aludj a földön, baszki!

Kicsit kezd bepipulni, de nem baj. Megszoktam. Ő az idegesebb fajta közülünk. Elteszem a cigimet, hogy kicsit lehiggadjon, még megáll nekem itt a szíve.

– Figyi! Az a te nagy bajod, hogy mindenféle elvárásod van. Legyen magas, legyen izmos, legyen idősebb, legyen barna hajú, legyen borostás, legyen kék a szeme. Aztán ott vannak a ne legyen dolgok. Ne legyen házas, ne legyen elvált, ne legyen kölyke, ne legyen kicsi a pöcse!

– Luca! Kussolj már, és hagyjál aludni!

Ebben a hangban már nem volt annyi szeretés!

– Ha nem hordanád ilyen magasan az orrod, és nem lenne olyan magasan a mérce, simán lenne férjed!

– Te aztán nagyon tudhatod, mitől lenne egy nőnek férje. Neked talán van olyanod?

– Nincs, de csak mert nem akarok.

Sosem akartam férjet, gyereket meg pláne. Bírom én a szabad életet, az elköteleződés nem az én pályám.

– Ha akarnád, se lenne, hidd el! Ezek a mai férfiak pont arra jók, amire neked kellenek. Arra, amire nekem kellenének, alkalmatlanok.

– Fogadjunk, anyukám?

Erre végre kiveszi a füldugót – ami szart se ér mellesleg, mint látható is –, és felém fordul.

– Ugyan miben fogadnánk? Hogy tudsz magadnak férjet szerezni?

– Hülye vagy, baszki? Isten ments, hogy egy életre a nyakamba akassz valami faszt! – mordulok rá mérgesen. Nem is értem, hova gondol ez a lány! – Neked szerzek férjet!

Erre hangosan felnevet, aztán újra a hátát látom.

– A te kiszemelted nekem biztos nem kell!

– Látod, baszki! Megint az előítélet! Nem is ismered. De azért tudod, hogy nem kell! Siralom vagy! Ha férfi lennék, ilyen nő nekem se kellene ám, mint te vagy!

Most már én is elfordulok. Kis idővel később hallom megenyhült hangját.

– Jól van, nem kell a sértettet játszani. De mégis, hogy tudnál nekem férjet szerezni? Pláne majd egy üveg vodka után?

Visszapördülök. Tudtam én, hogy nem haragtartó.

– Egy év, anyukám! Egy teljes évig máshogy csinálod. Ahogy eddig próbálkoztál, az láthatóan kukára való.

– Az ember nem tud kibújni a bőréből!

– Most akarsz férjet, vagy nem?

– Hát… szeretnék…, de…

– Akkor holnaptól úgy csináljuk, ahogy én mondom!

– Meghülyültél? Épp most dugtál odakint a bokorban! Én tuti nem fogok!

– Pedig jót tett volna. Nem lennél ilyen hárpia – mondom, és közben itt-ott megharapom.

– Nőj már fel, te istencsapása! – húzza el magát nevetve.

Végül visszaejtem a párnára a fejem, és tálalom, mit fogunk csinálni:

– Na, úgy lesz, hogy minden Facebook- és Instagram-jelölést elfogadsz!

– Idegenektől? – hökken meg Mira.

– Nem, baszd meg! – közlöm hangosan, miközben forgatom a szemem. – Tán rokonokkal akarsz kefélni? – Megint rápirítok, de csak mert olyan értetlen, és kezd megfájdulni a fejem. Mivel nem szólal meg, folytatom. – Szóval, minden jelölést elfogadsz, minden egyes pasival, aki csak egy kurva szót is hozzád szól, beszélgetésbe elegyedsz, és feldobunk téged a Tinderre!

– Hogy mi a faszomat csinálunk? – Élesen hasít a hangja a fülembe. – Te kurvát akarsz belőlem csinálni?

– Jaj, ne drámázz! Arra a melóra te totál alkalmatlan vagy, sajna!

– A Tinderre nem!

– De igen! Viszont oké, tudok engedni, cserébe a normális társkeresőkre is regisztrálunk.

– Társkeresőkre?

– Bizony, és elmész az összes randira, az összes pasival. Neked csak egy kell! Egyetlenegy! És hidd el nekem, anyukám, ott lesz köztük az az egy! Csak meg kell találni!

– Egy teljes évig?

– Egy év múlva pedig kurvára koszorúslány leszek!

– Én… nem hiszem, hogy ez beválhatna…, meg amúgy is…

Tolná már az arcomba a kifogásait, de erre már nem vagyok vevő. Öt éve sír-rí itt nekem, kurvára elegem van már belőle. Szerzek én ennek itt egy férjet, csak aztán csend legyen.

– Kezet rá, kisanyám!

Látom, hogy vonakodik, de esküszöm az égre, hogy a legnagyobb meglepetésemre, ez bele fog menni.

Huh, baszki, ne már! Én csak poénkodtam!

De ha kezet rázunk, be kell tartanom.

A kurva életbe bele!

Egyszer csak ráfog a kezemre, és erősen megszorítja.

Na, baszd meg!

– Megegyeztünk!

Felpattanok az ágyon, de kicsit megszédülök. Megkapaszkodom az ágytámlában, és gyorsan végiggondolom, hogy igazából nincs vész, tudok én férjet szerezni, ha akarok. A környék összes pasiját ismerem, a legtöbbjükkel dugtam is már, így simán tudom, ki lesz Mirához való, meg ki nem. Sima ügy!

– Munkára, fiatalok! Pasik, reszkessetek, jövünk!

Leugrom az ágyról, de elvétem a távolságot, és pofára esek.

Hallom Mira ijedt hangját:

– Jézusom! Minden oké odalent?

– Nincs gáz! Hozd a pezsgőt, addig én bekapcsolom a gépet!

– A gépet? Ilyenkor? Minek?

– Hát, hogy felregisztráljalak a társkeresőkre!

3. FEJEZET

Mira

– Milyen volt a szülinapi buli, kicsim? – kérdezi anyukám kedvesen.

Ismer ő már bennünket, a barátnőmet is épp annyira, mint engem, nem kell neki egy kis hamiskás mosolynál több ahhoz, hogy tudja, pont ugyanolyan volt, mint az összes eddigi Luca-buli.

– Kifutottam magamból, mondjuk úgy!

– Vannak még a Platán strandon?

Mindig átfutok Balatonboglárra a Vasúti sétány mentén egészen a Platán strandig. Az ottani gumiszőnyeges futópályán még a kedvemtől függően teszek pár kört, és úgy indulok vissza Balatonlellére.

És ez alatt a táv alatt minden egyes alkalommal megállapítom, hogy az emberek milyen ostobák. Van a magyaroknak egy Balatonja, amit három hónapon keresztül kizsigerelnek, majd augusztus huszadikán, mint akik jól végezték dolgukat, itt hagyják, és úgy tesznek, mintha onnantól kezdve víz se lenne benne a következő év májusáig. Egészen mellbevágó az, ami a Balaton körül történik évről évre. Élvezhetetlen tömegnyomort, zajt, koszt és bűzt csinálnak itt nyáron az emberek, de pont akkor nem jönnek, amikor ez a környék a legszebb. Persze, értem én, hogy szeptembertől májusig iskola van, hétvégente pedig szívesebben mennek az emberek máshová, de ez nem ok arra, hogy így lepusztítsák, aztán hónapokra elhanyagolják. Bátran állítom, hogy azok, akik csak nyáron érkeznek ide, a varázslatból, amit ez a környék adni tud, valójában nem is igazán élvezhetnek semmit.

Ha most jönnének, olyan csodákat láthatnának, amelyekre aligha van példa a forróság közepén. Ahogy az ember végigfut a Platán strandon, hallhatja a Tornászlány szobra körül csobogni a szökőkutat, érezheti, ahogy az orrába kúszik a puha rózsák édes illata, figyelheti, ahogy a kacsák áttotyognak előtte a füvön, és gyönyörködhet a kora őszi napfény gyémántporában a víz felszínén. Részese lehet a sirályok és kacsák közti barátság kialakulásának, a vitorlások látványának, amint tisztelettel adóznak a hullámokat felverő szélnek. Ez az igazi Balaton.

Természetesen, azt elismerem, hogy pont azért ilyen káprázatos ilyenkor ez a környék, mert a fojtogató tömeg hazavonul és lehetőséget ad arra, hogy akinek a szeme fogékony a szépre, az lássa a Balaton valódi varázslatát.

Ám ha az emberek nem folyton azt tennék, amit mások, és nem utánoznák a többséget egyre-másra, talán észrevennének olyan dolgokat is az életben, amiket mások talán sohasem.

– Áh, dehogy. Kacsauralom van. Egy-két futót láttam, azonkívül csak a közmunkások tették a dolgukat. Délutánra huszonöt fokot mondanak, úgyhogy biztosan lesznek még azért késői strandolók.

A konyhapulthoz lépek, hogy egy pohár vizet öntsek magamnak. Ki vagyok száradva kellően a majd tíz kilométer után. Csak egy fekete trikót és sztreccsnadrágot húztam, az első kilométerig emiatt picit fáztam is, de azután gyorsan kimelegedtem.

Ilyen az ősz kezdete. Reggel és este elkel a pulóver, de a kettő közötti időszakban tűznek a napsugarak, gyorsítva ezzel a falevelek barnulását. Igazán mesés vénasszonyok nyara ez.

– Te is kimész kicsit?

Anyára nézek és oldalra billentem a fejem.

– Ügyes próbálkozás! – kacsintok rá.

Megvonja a vállát, és leül a konyhaasztalhoz. Felveszi a szemüvegét és kinyitja az újságot.

– Én csak megkérdeztem.

Anyukám ötvennyolc éves. Viszonylag késői gyerek voltam. Legalábbis az ő idejében annak számítottam. Apámmal elváltak még kisgyerekkoromban, aki – finoman fogalmazva is – egy barom volt, elvitte az eszét az ital. Nagyjából ötéves korom óta nem is hallottam róla, nem mintha bántana ez a tény. Sosem értettem azokat a gyerekeket, akik olyan szülők szeretetére vágynak, akiknek nem kellettek. Ha őt nem érdekeltem én, engem ugyan miért érdekeljen ő? Nem mondom, hogy nagy öröm ez, illetve annak idején megvívtam én is ezzel a magam harcát, de nem siratok én egy apát évtizedeken át, aki nem is volt annak való soha. Az ember, még ha sok idő után is, de végül elengedi azt, akitől a szeretete nem kap viszonzást. Nekem pedig épp huszonöt évem volt rá.