Lucas G. Warden: Shiren Múzeum & Aukciósház

©Lucas G. Warden, 2023

Szerkesztés: Tira Nael

Korrektúra: Tira Nael

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

E-book: Tira Nael

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2023

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2023

ISBN 978-615-6681-18-8

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Lucas G. Warden: Shiren Múzeum & Aukciósház

Amikor az éj leple alatt megérkeznek az alapanyagok, a kapu kinyílik, és nincs többé visszaút: a színpad készen áll, az alkotás kezdetét veszi. Ez a Shiren Múzeum & Aukciósház. A hely, ahol a műalkotások élnek, és ahol az öreg gondnok, Mr. Verg odaadóan gondozza őket.

Egy éjszakán azonban különleges alapanyag érkezik, és a fáklyalángok füstjéből sötét emlékek sejlenek fel.

Vajon ezúttal hogyan alakul az árverés?

Mr. Verg léptei úgy sercegtek a sötét érkezőterem szőnyegén, akár a forró betonra fröccsenő vér. A hang régi emlékeket idézett, de ő csak ment tovább, és gázlámpával a kezében követte a kárpitmintázatot az érkezőterem közepéig. Itt megállt, előhúzta láncos, rozsdamarta réz zsebóráját és felpattintotta a fedelét.

Még tíz perc volt az alapanyagok érkezéséig.

Az öreg gondnok már nem sokat tehetett a várakozáson kívül, így hát várt, s tekintete a számlapról az óra átellenes felére, a fedőlapra csúszott, ahol két női alak megbarnult képe nézett vissza rá. Az egyik nő idősebb volt, a másik pedig éppen csak nagykorúnak tűnt. Ölelkezve mosolyogtak, hasonlítottak egymásra.

Mr. Verg remegő kézzel csapta be az óráját.

Szeme újra a mintázatokat követte. Még nyugodtak voltak.

A lámpás elhaló fényében a kacifántos minták haloványkék szálakként olvadtak az alvadt vér-színű rostok közé. Ez a szőnyeg már azelőtt itt volt, hogy Mr. Verg a nyugalmazása után idekerült. Maga Mr. Shiren készítette olyan hosszúra, hogy végigvezessen a teljes komplexumon: a múzeum főbejáratától az érkezőn és a fogadótermen át az aukciósházig, ahol aztán véget ért.

Ott volt a színpad.

Mr. Verg behunyta a szemét, és mélyet szívott a levegőből. Beleborzongott a szagba, amit a szőnyeg árasztott. A bitóra száradt halálra emlékeztette. Vajon rajta kívül hányan tudják, hogy az akasztás olykor nyaktörés mellett vérrel is jár?

Kinyitotta a szemét, és megforgatta maga körül a lámpást, mintha azzal nemcsak a sötétet, de tulajdon gondolatait is szétkergethetné.

A szőnyeg két oldalán tárgyak sokasága körvonalazódott a falakat kormoló fáklyák tűzének fényében. A szőnyegről csupán egy-egy szobor vagy az elmosódott festmények kontúrjai látszottak, semmi több. Az ő ötlete volt a fáklya. Költséghatékony megoldás, bár fényük gyengébb a gázlámpákénál. A füst nagyrészét elvezették a szellőzőnyílások, a korom maradéka pedig megragadt a díszes falakon, de ez már nem számított. Nem volt szükség rá, hogy a múzeumban bármi is jól látszódjon, ha pedig meg akart bizonyosodni a műalkotások állapotáról, arra elég volt ez az egy kézi gázlámpás, amivel naponta masírozott fel-alá a szőnyegen.

Ilyenkor senki sem zavarta, minden rendben ment, és ettől nyugodtnak érezte magát.

Most azonban szokatlan hangra lett figyelmes: a léptek, amik a háta mögül közeledtek, nem sercegtek, mint az övéi, sokkal inkább surrogtak a szőnyeg rostjain, mintha az érkező alig bírna lépést tartani saját tempójával. A hangra Mr. Verg izmai megfeszültek, mint a macskának, akiknek a szőrét visszafelé simogatják.

– Minden készen áll? – az elhadart kérdés megelőzte az érkezőt, aki aztán megállt pár méterrel az öreg gondnok mögött.

Mr. Verg szembefordult vele.

– Kurátor… – köszöntötte, s bár meglepett volt, hogy idelent látja a férfit, mégsem adott hangot ennek.

Idelent. Bár nem volt fent és lent – a komplexum egy síkon terült el –, mégis a főbejárathoz legközelebbi részeket lentnek hívták. A többi volt a fent.

A magas, nyurga alak zihált, és próbálta rendbe szedni magát. Helyére igazította négyzetkeretes szemüvegét, elsimította frakkját, és lelapogatta hátranyalt haját, majd hosszú, csontos ujjait kampókként használva kiemelte fedőlap nélküli ezüstóráját a mellénye zsebéből.

– A szőnyeg rendben? A papírok magánál? – kérdezgette, miközben tekintete hol az órájára, hol abba az irányba ugrott, amerről jött: a fogadóterem felé.

– Minden előkészületet megtettem, a papírok nálam. Ha minden rendben lesz az alapanyagokkal, akkor átadom őket Ms. Brice-nak iktatásra… – Az öreg gondnok egy pillanat szünetet tartott, majd hozzá tette: – Ahogyan mindig.

A Kurátor Mr. Vergre kapta a pillantását. Az öreg állta a tekintetét.

A férfi végigmérte a görnyedt hátú gondnokot, aztán mint a prédát vesztett vadászkutya, fújt egyet, és elfordította a fejét, miközben a szemüvegén megtörő fáklyafények némán égő tűzbe vonták az arcát.

– Helyes-helyes, nem is vártam mást, Mr. Verg.

A Kurátor visszacsúsztatta óráját a belső zsebébe, és ugyanazzal a mozdulattal előhúzott egy doboz cigarettát. Rágyújtott.

– Ez a nap minden eddiginél fontosabb a számunkra, remélem tudja. – Mélyet szívott a cigarettából. – Mindennek rendben kell zajlania – hangja tompává vált a szájából kiömlő füsttől. – Mr. Shiren eredményt vár, számokat – lépett közelebb. – Magas számokat. Egy szálat? – Nyújtotta Mr. Verg felé a cigarettásdobozt.

Az öreg gondnok elfintorodott.

– Köszönöm, idebent nem dohányzom – nézett körbe. A Kurátor követte a pillantását.

– Az alkotásoknak nem tesz jót.

– Ó, igen, elnézést! – kapott a fejéhez a férfi. – Mindig elfelejtem, hogy itt vannak ezek a kacatok.

Egy utolsó mélyet szívott a cigarettából, aztán előhúzott egy fehér kendőt, belé fojtva a még égő szálat, majd zsebre vágta. A keserű füst beterítette Mr. Verg-öt.

– Nagy hely, kevés fény: alig látszanak – a Kurátor tekintete a sötétet kutatta. – Elég sok van belőlük – tűnődött –, de a kutyának sem kellenek.

Egy hirtelen mozdulattal Mr. Verg felé fordult.

– Portalanítja őket?

– Minden héten legalább kétszer, uram – válaszolta az öreg gondnok, és kissé kihúzta magát, de a Kurátor fejcsóválva megindult.

– Végül is, ezeknek már mindegy… – folytatta, és megkerülve az öreg gondnokot a szőnyeg másik oldalához lépett.

– Próbáltam meggyőzni Mr. Shirent, hogy lomtalanítsunk, és alakítsuk át a helyiséget, de hajthatatlan – vont vállat, majd visszafordult. Hosszú lábaival pillanatok alatt került egyik helyről a másikra, és szeme sarkából mindvégig az öreg gondnokot figyelte. Úgy körözött körülötte, mint rablóhal a vízbe hullott, ígéretes csemege körül, aztán megállt előtte, és széttárta a karját. – Olybá tűnik, hogy Mr. Shiren nem szeret megválni a régi dolgoktól – nézett körbe, végül tekintete Mr. Vergön állapodott meg.

Az öreg gondnok a megtörő fény miatt nem látta jól a Kurátor arcát, de az volt az érzése, hogy úgy méri végig őt, ahogyan csak egy kurátor volt képes végig mérni az embert: értékbecsüsként, kihez csiszolatlan gyémántot hoztak.