Első kiadás

© Tolnai Panka, 2024

© Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

A történetben valós és fiktív helyszínek egyaránt megtalálhatók, a karakterek azonban kitaláltak. A valósággal történő bármilyen egyezés a képzelet műve.

Borítóterv © Buda Klaudia

Prológus

Négy napba telt, hogy elolvassa mind a háromszázhatvan írást és a jelentkezési lapokat. Álmában sem gondolta, hogy ilyen sokan érdeklődnek majd, de nem vehette félvállról a feladatot: meg kellett találnia a tökéletes csapatot. Pontosan tudta, hogy minden ezen múlik.

A szereplőkön.

– Ennyi levelet… – dőlt hátra.

Letette a szemüvegét az asztalra, és megdörzsölte az arcát, hogy felfrissüljön egy kicsit.

Háromszázhatvan novella, háromszázhatvan karakter. Milliónyi lehetőség attól függően, hogyan párosítja össze őket, de a milliónyiból csupán maroknyi, ami megfelelhet az elvárásainak – és akkor még mindig ott a kérdőjel, az emberi tényező, mivel a hús-vér személyek nem mindig viselkednek úgy, ahogy a személyiségük alapján kellene nekik.

Felállt, kinyújtóztatta elgémberedett tagjait – a válla jól hallhatóan roppant egyet –, és az ablakhoz lépett. A kilencedik emeletről remek kilátás nyílt a szemben lévő panelre, vagy ahogy ő hívta, a dobozéletekre.

Ilyenkor este szerette a legjobban a kis kivilágított diorámákat. Ismerte már a lakókat, legalábbis a legtöbbjükhöz kitalált már egy-egy élettörténetet, amelyeknek valószínűleg nem sok közük volt a valósághoz. Szeméhez emelte az elvileg madárlesre szolgáló távcsövét, és megkereste a kedvenc dobozlakóit. Szemben, kicsit balra, a negyedik emeleten. Három egyetemista bérelte a lakást, ott mindig zajlott az élet. Most is éppen valami társasjátékkal játszottak nagy nevetések közepette. Aztán felborult egy pohár, a tartalma végigfolyt a játéktáblán, és egyszerre ugrott fel mindenki.

Lejegyzetelte a jelenetet az ablakpárkányon lévő füzetébe, de aztán figyelmeztette magát, hogy erre most nem igazán van ideje. Fontos döntés vár rá. A nyomtatóhoz lépett, felmarkolta a papírhalmot, majd a lapokat egyenként feltűzte a hatalmas parafa táblájára, ahogy a halott bogarakat szokás. Így egészként láthatta őket – de még mindig többen voltak a kelleténél. Tizenketten a hét helyre.

– Szerinted kiket válasszak? – nézett a könyvespolcon álló Freya szoborra. – Segíthetnél egy kicsit, ha már te vagy a termékenység istennője. Esküszöm, ez nehezebb feladat, mint elkezdeni egy regényt.

Két papírlap hamarosan lekerült a tábláról – gombócba gyűrve a földön végezték egy csomó régebbi, mostanra szükségtelenné vált jegyzet mellett. Annyira hozzászokott már ehhez a látványhoz, hogy fel sem tűnt neki a sok szemét. Rendezett káosz, ő így nevezte ezt.

– Na jó. Tízen maradtak a hét helyre.

Négyükben teljesen biztos volt, az írásukból sütött az ösztönös tehetség, és a bemutatkozásuk is tetszett neki: érdekes személyiségek, határozott célok… Őket kitűzte a felső sorba, aztán a maradék hat papírt különböző variációkban rendezgette ide-oda, rejtett lehetőségeket kutatva a párosításokban.

Végül éjféltájt döntésre jutott.

– Ők lesznek azok – közölte a Freya szoborral. – Nem volt könnyű szülés, de fontos előre gondolkodni, nem? Azzal sok baj elkerülhető, és sok jó dolog megalapozható. Három hónap múlva kiderül, jól választottam-e. Majd mesélek. Biztosítalak róla, hogy lesz mit…

A táblára pillantott, és elégedett mosollyal nézte a hét kiválasztottat. Alig várta a személyes találkozót.

1. nap

Július volt. Az a forró fajta, amikor úgy látszik minden a szikrázó napsütésben, mintha már alapból filter lenne rajta. Kicsit fakó, de mégis vakító. Olyan hunyorgós. Javában dúlt a nyári szünet, és ahogy ez ilyenkor megszokott, aki nem otthon – vagy egy parkban, a parton vagy bárhol máshol – lógatta a lábát, az éppen táborba igyekezett.

Ahogy ők heten.

Különböztek egymástól, nem is kicsit, de egy dolog összekötötte őket: az írás iránt érzett szenvedély. Nagyot akartak alkotni. Valami maradandót. Egyedit. Csakis rájuk jellemzőt.

Éppen ezért kitöltötték a tábor jelentkezési lapját, lerágták mind a tíz körmüket, hogy bekerüljenek, majd miután sikerült nekik, meg is jelentek időben a megbeszélt helyen.

Hódi Gerbera békésen üldögélt egy árnyékos padon Kisoroszi szívében. Jobb oldalán Dunabogdány, bal oldalán Kismaros, meg persze a Duna körülötte, merthogy Kisoroszi egy szigeten fekszik. De elég is a földrajzórából, tízből nyolc ember úgyis tudja, hogy néz ki a Dunakanyar, elvégre örökös helyet foglal el a top 3 magyar turistalátványosság között, és kevés az olyan iskola, amelyik nem szervez erre a környékre legalább egyszer osztálykirándulást.

Sokkal lényegesebb, hogy Hódi Gerbera arra várt a padon ülve, hogy megérkezzenek a táborozók. Az írópalánták jöttek is szép sorban…

Elsőként egy lány. Egy olyan lány, akire leginkább az a jelző illik, hogy normális. Nem volt se túl magas, se túl alacsony, se vékony, se túlsúlyos, egyetlen testrésze sem volt szembetűnő, és még a haját is olyan… normálisan hordta. Még a gesztenyebarna színe is annak számított, az öltözködéséről nem is beszélve.

Kivette az autó hátsó üléséről az egyszínű sötétkék hátizsákját meg a jól megtömött sporttáskát, aztán amikor becsukta az ajtót, begurult még két kocsi.

Az egyikből egy kifejezetten szép vonásokkal megáldott, kedves arcú, kerek szemüveget viselő lány szállt ki – hóna alatt egy vaskos regénnyel –, a másikból pedig szintén egy lány: az a típus, aki szeret kicsit kilógni a tömegből. Nem túlzottan, de azért a tornacipőjét ő maga dekorálta ki, és a zokni is felemás volt rajta. Váll alá érő hajából itt-ott előbukkant egy-egy raszta és cérnafonott tincs is. Gyors öleléssel elköszönt az anyjától, és már indult is a falu hirdetőtáblájához – vagyis a megbeszélt helyre.

Mire elolvasta, hogy széna van eladó, meg hogy házi tojás és keddenként gerinckímélő torna a Művelődési Házban, a kedves arcú lány is rászánta magát, hogy odaálljon.

– Szia! Te is a táborba? – nyitott a legkézenfekvőbb kérdéssel, bár egy kissé bátortalanul.

Le sem tagadhatta volna, hogy izgul.

– Aha.

– Szuper.

– Sarolt vagyok – nyújtotta a kezét a fél- vagy inkább negyedraszta lány.

– Én Bogi.

Ebben a pillanatban begördült egy sziszegős-pöfögős-töfögős sárga távolsági busz, ami a biztonság kedvéért még füstöt is okádott, hogy aki nem hall, az is lássa, milyen csoda műszaki állapotban van. Két néni ügyeskedte le magát az első ajtónál nagy szatyrokkal, a középső ajtón pedig egy négytagú kiránduló család – apa, anya, gyerekek – és két fiatal szállt le.

– Szerintem ők is idejönnek – jegyezte meg Sarolt. – Mármint nem a gyerekek, hanem ott ketten mögöttük.

– Szerintem csak az egyikük – vizslatta Bogi is az újonnan érkezőket. – Nem hinném, hogy a katonalány írna.

– Fogadjunk!

– Miben?

Sarolt elmosolyodott.

– Kicsit kevés az idő megvitatni ezt, úgyhogy legyen az, hogy bármelyikünk nyer, behajthat a másikon egy szívességet bármikor a tábor alatt.

– Benne vagyok – fogott kezet Bogi az újdonsült ismerősével.

A szívesség nagy dolog, úgyhogy mindketten feszülten figyelték, vajon merre kanyarodik a messziről tényleg katonának tűnő lány.

A mellette lépdelő srácról lerítt, hogy ő bizony írni érkezett – a pólóján az állt nagy, nyomtatott betűkkel, hogy AZ ÉLET ÉRTELME A 42. Klasszikus, kissé elcsépelt szállóige, de aki beleveti magát a tudományos fantasztikumba, az ezer százalék, hogy találkozik ezzel az örök érvényűvel.

Na de nem is a fiú volt most a lényeg, hanem a katonalány, aki még mindig a buszmegállóban állt. Nem sietett sehova, levette hátáról a rommá tömött málhazsákot, és sodort magának egy cigarettát, méghozzá fél kézzel, úgyhogy biztos nem akkor kezdte az ipart. Miután kifújta az első slukk füstjét, körbenézett, és tekintete a hirdetőtáblán állapodott meg.

– Oké, nyertél – állapította meg Bogi. – De még most is furcsállom…

– Én is, de szeretek fogadni – vonta meg a vállát Sarolt. – Na meg egy szívesség mindig jól jön, főleg ha katonák is lesznek a csapatban – vigyorgott.

Ám ahogy a lány közeledett, füstpamacsokat eregetve, akár egy gőzmozdony, láthatóvá vált, hogy nem is annyira katona. A málhazsák és a gyakorlónadrág erről árulkodott, a sokcsatos bakancs, a steampunk hatást keltő póló és a Mátrixot idéző napszemüveg azonban egész más irányba vitte a dolgokat.

– Posztapokaliptikus magányos túlélő – jellemezte Sarolt.

– Aki egy olyan bolygóról származik, amelyet régebben kizárólag börtönként használtak. Egy gyarmatbolygóról, ahol maga a túlélés is küzdelem.

A két lány összenézett, és tudták, hogy máris találtak valakit, akivel szívesen lennének egy szobában. Kapásból megtalálták a közös hangot.

– Ööö… Az írótáborra vártok? – állt meg AZ ÉLET ÉRTELME A 42 srác a hirdetőtáblánál.

– Aha, jó helyen jársz.

– Király. Kösz.

A fiú villantott egy kissé zavart mosolyt, aztán leült a táskájára, és nem törődve senkivel, nyomkodni kezdte a telefonját.

– Hát itt nincs túl sok térerő – motyogta maga elé.

Pár pillanattal később Miss Disztópia is megérkezett.

– Írótábor?

– Aha – helyeselt ismét Sarolt.

– Akkor kivételesen nem késtem el. Fasza.

Nem vesződött azzal, hogy találjon egy szemetest, egyszerűen leejtette maga elé a csikket, és eltaposta, mint a filmbéli rosszak a csótányt.

– Ööö… – kezdte Sarolt.

– Igen? – szegezte rá military lány a tekintetét, miután a homlokára tolta a napszemüvegét.

Szinte teljesen fekete szeme kis túlzással lyukat égetett még a téglafalba is. Tökéletesen hiányzott belőle a kedvesség, az empátia meg úgy minden, ami egy kicsit is pozitív. A szociopaták mintapéldányaként állt a Dunakanyar kellős közepén.

– Csak… azt szeretném kérdezni – fújt visszavonulót Sarolt –, hogy hogy hívnak.

– Zsé.

– Tessék?

– Zsé. Zsuzsanna, csak utálom a nevemet, mert anyámék adták, és nem találtam még olyat, ami szimpatikus lenne.

Saroltnak, Boginak és a földön ülő srácnak valószínűleg egyszerre villant át az agyán, hogy ez azért lehetséges, mert ő sem túl szimpatikus. Meg az is, hogy lehet, még most fel kellene szállni a buszra, hogy az őrült lány ne darabolja be őket álmukban a Dunába.

Szerencsére nem kellett semmit mondaniuk, mert az elsőként érkező normális lány ekkorra szedte össze a bátorságát, hogy odamenjen a csapathoz – az anyjával együtt.

– Sziasztok! – köszönt a nő. – Ti is az írótáborra vártok, ugye?

– Én csak friss tojásra – mutatott Sarolt az egyik lifegő cetlire. – Nagyon finom, szabadon kapirgáló tyúkok tojják, meg minden ilyesmi.

És ez elég is volt hozzá, hogy a társaság egyetlen felnőtt tagja zavarba jöjjön. A nőnek hirtelen meg kellett néznie a telefonját, aztán úgy kémlelt körbe, mint egy szurikáta a szavannán.

– És… hol lehet vajon az írónő? – tette fel a költői kérdést.

– Ezt én is szeretném tudni, remélem, nem átcseszés – felelte Zsé. – Ahhoz kicsit nagyon drága lenne.

Ekkor megszólalt a templomharang. Először négyet kongatott, aztán kettőt, így az is tudhatta, mennyi az idő, aki a falu végén kapált a kertben.

Amikor már csak halkan rezgett a harang, Gerbera felállt a kisbolt és egyben lottózó előtti árnyékos padról, majd elindult a hirdetőtábla felé – elvégre tizennégy órát beszéltek meg. Se többet, se kevesebbet. Szénaboglya-hajkoronája ütemesen – jobb láb, bal láb, jobb láb, bal láb – mozgott, már-már önálló életet élt.

A táborozók még pislogni is elfelejtettek, ahogy nézték, hogyan közeledik feléjük az egyik kedvenc írójuk. Gerbera maga volt a könnyedség a hosszú, virágmintás ruhájában és lapos bőrszandáljában. Felső ajkán egy kicsit elkenődött a rúzs, de ettől csak még emberibbnek tűnt.

– Ha nem tévedek, a következő írógeneráció áll előttem – szólalt meg.

A táborozók továbbra is csillogó szemmel bámulták, már csak azért is, mert Hódi Gerbera igen ritkán mutatkozott a könyves rendezvényeken – vagy úgy egyáltalán bárhol. Interjút gyakran adott, az online térben könnyen rá lehetett találni, személyesen azonban egy évben legfeljebb egyszer jelent meg, hogy dedikálja a regényeit. Ezért is volt nagy szó, hogy írótábort szervezett – életében először. Méghozzá fiataloknak.

Több százan jelentkeztek a hét szabad helyre, úgyhogy Gerberának ráment pár napja, hogy kiválassza a legalkalmasabbakat. A jelentkezési lap mellé egy ötoldalas novellát is csatolni kellett, és hát… volt is miatta fejfájás. Izzottak a különböző Facebook-, Discord- és Reddit-csoportok, lelkes pályakezdők TikTok-videókat osztottak meg, amelyekben felolvasták az irományaikat, és arról beszélt mindenki, hogy mégis mit várhat az írónő, vagy mi lehet a legjobb szabadon választott téma.

– Örülök, hogy eljöttetek – nézett végig a fiatalokon. – Viszont ahogy látom, még várunk két embert.

– Engedje meg, írónő, hogy bemutatkozzam – szólalt meg a középkorú nő. – Szirtes Katalin vagyok, ő pedig a kislányom, Réka – mutatta be a normálisabbnál is normálisabb lányt, aki egyáltalán nem örült sem a kislányozásnak, sem magának az anyjának. Zavarában mindenhová nézett. – Köszönöm, hogy beválasztotta a kiválasztottak közé, már ha élhetek ilyen szójátékkal.

– Jaj, anya…

– Örülök a találkozásnak – fogott kezet Gerbera a lelkes anyukával. – Megköszönnie pedig semmit sem kell, Réka – ahogy minden táborozó – megdolgozott azért, hogy itt lehessen. Nem a szerencse döntött, hanem az ösztönös tehetség.

A mondat végére begördült, pontosabban szólva csikorgó gumikkal megállt egy gyöngyházfényezésű, picike elektromos autó. Először egy kiskosztümös nő pattant ki magas sarkúban, aztán a lánya. Már ekkora távolságból is látszott, hogy hipermárkás és tökéletesen vasalt ruhákat hord, és – mint később kiderült – többen is érezték a méregdrága parfümjét. A csomagtartóhoz tipegett, és az anyjával együtt kiemeltek egy akkora húzós bőröndöt, amivel általában egy minimum kéthetes utazásra indulnak el az emberek.

A lány ügyetlenül húzta maga után a csomagját, nehezen viselték a New York utcáira tervezett kerekek az egyenetlen talajt.

– Ösztönös tehetség? Miben? – súgta Sarolt Boginak, aki jót nevetett ezen.

A többiek sem tudták értelmezni a látottakat, de ők egyelőre nem nyilvánítottak véleményt.

– Jó napot! – köszönt elsőként az édesanya. – Ön Hódi Gerbera, ugye?

– Így igaz.

– Rögtön felismertem, láttam önről pár képet múlt héten a neten. Ő itt a lányom, Szófia, de ha nem gond, én már megyek is, mert rohanásban vagyok. Vissza kell érnem a városba minél előbb.

A választ meg sem várva elköszönt a lányától – olyan puszival, hogy még véletlenül se kenődjön el a sminkje –, aztán beszállt az elektromos autóba, és megfordult, mit sem törődve a forgalommal. Nagy szerencséje volt, hogy nem ütötte el az út szélén kerekező Lajos bácsit.

– Hát, sziasztok! – köszönt Szofi, miközben alaposan felmérte a terepet.

Lerítt róla, hogy egyáltalán nem ilyen körülményekhez szokott.

– Neked nem kell menned, anyu? – nézett Réka feszengve az édesanyjára.

– Igazándiból ráérek még egy kicsit…

A lány nem tudta, hogyan küldje el az anyját úgy, hogy ne bántsa meg, és ne is legyen égő, Gerbera azonban a segítségére sietett.

– Menjen csak nyugodtan, hamarosan úgyis kezdünk, és ami a táborban elhangzik, az mind műhelytitok – kacsintott az írónő Rékára.

– Hát… jó… Előtte esetleg válthatnánk néhány szót… négyszemközt?

– Hogyne.

A két felnőtt arrébb ment néhány lépést, de a táborozók mindent hallottak – hiszen minden idegszálukkal a beszélgetésre összpontosítottak.

– Nos – kezdte bizonytalanul az aggódó anyuka –, láttam az imént, hogy az egyik diák dohányzik. Ezt… ezt megengedi a tábor ideje alatt is?

Gerbera elmosolyodott.

– Igyekszem betartatni a törvényeket, ne aggódjon. Előttem nem fog senki sem dohányozni, ezt megígérhetem, na meg ez egy írótábor, ide értelmes, intelligens fiatalok jelentkeztek. Olyanok, mint a lánya. Ne féltse, nem lesz semmi baja, legfeljebb még jobban ír majd a hét végére…

– Mindig ilyen az anyukád? – kérdezte Sarolt.

– Hát… – Réka egy pillanat alatt zavarba jött. – Többnyire. Néha rosszabb. Hiába mondtam el neki ezerszer, hogy gáz, és hogy ezzel csak árt nekem, nem érti meg.

– Ja – szólalt meg Zsé, a harcos túlélő. – De neked legalább van egy olyan anyád, aki törődik veled.

És hopp, ezzel az egyetlen mondattal sikerült megölnie a hangulatot. Úgy megfagyott a levegő, mintha dementorok közeledtek volna a Szentendrei-szigethez.

Pár perccel később Réka és az anyukája végre elbúcsúztak egymástól, bár szegény lánynak meg kellett hallgatnia még vagy négyszáz jótanácsot.

– Szombaton jövök érted, drágám! – integetett ki a kocsiból.

– Oké! – intett vissza Réka mosolyogva. – Csak indulj már el, kérlek! – motyogta úgy, hogy ne mozogjon a szája.

– Szülők – tűnődött el Gerbera, ahogy nézte a távolodó autót. – Közös bennük, hogy gyereket nevelnek, de mégis mennyire mások mindannyian… Ezért is vagyunk olyan színesek. Na de erről majd később. – Rápillantott a bőrszíjas karórájára, majd csücsörített. – A helyzet az, hogy várunk még valakit, de minket is várnak a panzióban. Szóval, amondó vagyok, induljunk el, az étteremből úgyis látszik a tér meg ez a gyönyörűség – kocogtatta meg a hirdetőtáblát.

Zsé szeme felvillant az étterem szó hallatán. Hátára vetette málhazsákját, és sürgetőn nézett a többiekre.

– Kaja is lesz?

– Egy kicsit később igen.

– Mi a menü?

– Az legyen meglepetés – felelte az írónő.

– Végül is mindegy, csak legyen benne hús – vonta meg a vállát az apokalipszisharcos.

Ám ahogy elindultak a panzió felé, megjelent egy biciklis, aki gyanúsan táborozónak tűnt: korban bepasszolt a csapatba, a hátán egy fémvázas turistahátizsák volt, és ahogy a többieknek, neki is megakadt a szeme a hirdetőtáblán.

Gerbera intett neki, mire a srác biccentett, és leszállt a vékony kerekű túrabringáról.

Ahogy közeledett, egyre jobban kirajzolódtak a vonásai: csontos, hosszúkás arc, apró csíkszáj és egy százdioptriás, de vékony lencséjű, keskeny szemüveg. Az ilyen típusú fiúkra mondják, hogy madárfejű. Erre a srácra százszázalékosan illett ez a jelző, ráadásul még haja is alig volt, a testalkata alapján pedig ő lehetett a csontváz biológiaórán.

– Jó… napot… Elné… zéstakésésért – lihegett. Lehámozta magáról a sisakot, és folytatta. – Csak megláttam egy… mezőtés… megkellettállnom elmélkedni. Gyönyörű ez a vidék.

– Ebben egyetértünk – helyeselt az írónő. – Elnézést pedig nem kell kérned, mert sikeresen befutottál az utolsó pillanatban.

*

Tartalom

Prológus

1. nap

2. nap

3. nap

4. nap

5. nap

6. nap

Utószó, köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Orbán Orsolya

Korrektor Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A #POV-sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

ISBN 978 963 599 710 7

ISSN 2939 676X

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Montez – SIL Open Font License

Mynerve – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Urbanist – SIL Open Font License