© Hidasi Judit, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-26-4

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

Egy nap a parton, 2020

99 gondolat a szerelemről, 2020

Április út, 2021

365 gondolat a boldog(abb) élethez, 2021

Apró bolt a sétányon (Újrakezdők 1.), 2022

Árnyas kávézó a szomszédban (Újrakezdők 2.), 2023

Fehér vitorlás a kikötőben (Újrakezdők 3.), 2023

Porcukor pékség a korzón (Újrakezdők 4.), 2024

Véletlenül rendben van (Kilenc – átdolgozott újrakiadás), 2024

Végre megérkeztél hozzám, 2024

Azoknak, akiknek van bátorságuk
letérni az útról.

1.

Van valami ellenállhatatlanul szépséges a reggeli háztetők fölött felbukkanó napkorongban. Ilyenkor még annyi lehetőséget rejtenek magukban az előttünk álló órák. Még úgy érzed, hogy változtathatsz az életeden, akár egyetlen nap alatt. A fény, ami megtöri a sötétséget, lehet bántóan éles, de a friss levegő mintha kisöpörné az álmok illatát. Legyenek azok akár jók, akár rosszak. A szemedben bujkáló fáradtság felidézi az előző éjjelt, de az agyad már elfelejti, milyen utakon jártál álmodban.

Lassan minden kitisztul. Tiszta percek, tiszta gondolatok. Az ember ezekben a percekben megláthatja, merre tart. Vagy hogy merre kellene tartania, ha hallgatna a belső iránytűjére.

Mindig így gondoltam a hajnalra, nem véletlenül volt a kedvenc napszakom. Nem szerettem elmulasztani belőle egyetlen percet sem.

A frissen főtt kávét azonnal meg lehet inni ezen a korai órán, nem kellemetlenül forró, hiszen a levegő hőmérséklete is csak húsz fok körüli. Kegyes hozzánk, nem éget meg. Elnevettem magam a csak szócskán. Szeptember van, és „csak” húsz fok. Kész katasztrófa. Bár mintha lengedezett volna egy kis szellő, de annyira nem volt hűvös, hogy elő kelljen venni a köntösömet, mielőtt kiléptem az erkélyre, és elkezdtem a szokásos reggeli rutinomat, a napom nyugodt átgondolását.

Kinyújtottam a lábam, és feltettem az erkély korlátjára. Nem volt még forgalom az utcán, alig múlt hat óra. Bőven lett volna időm elmélkedni a globális felmelegedésről, bár valójában egyetlen használható gondolatom sem volt, fáradt is voltam, és hatalmasat sóhajtottam, ha eszembe jutott, milyen hosszú nap áll előttem.

– Inkább lazíts – mondtam magamnak félhangosan, és lehunytam a szemem.

A harmadik emeleti lakás aprócska erkélye arra pont megfelelő volt, hogy esténként egy-egy pohár borral kiüljünk ketten Ádámmal, reggel pedig egy bögre kávéval. Igaz, a reggeleket általában nem osztottam meg vele, egyszemélyes volt a buli, mert a férfi, akivel éltem, hajnalban még bőven az igazak álmát aludta. Nem zavartam ilyenkor, hiszen előző nap megint éjszakába nyúlóan dolgozott. Tizenegyig vártam rá, aztán becsuktam a könyvet, amit olvastam, és lekapcsoltam a villanyt.

Pedig lett volna miről beszélgetnünk. Már hetek óta nyomasztott valami, de tudtam, hogy a figyelmét száz százalékban leköti a munkája, úgysem jutottam volna semmire. Megszoktam már, nem balhéztam miatta, hiszen tisztában voltam vele, hogy ő ilyen. Amikor valami komoly projekten dolgozott, akkor szinte enni sem állt fel a monitor mögül.

Pedig éreztem, hogy napról napra türelmetlenebb lettem, égetett belül valami. Ki nem mondott szavak.

De a bátorságom, amit este az elfogyasztott borból nyertem, reggelre elillant, ahhoz pedig nem volt kedvem, hogy felébresszem, és az arcába fröcsköljem a gondolataimat. A hét elején kinyitott palack nagyjából már kiürült. Egyébként remekül rímelt arra, hogy én is szép lassan elfogytam ott kint, az erkélyen, amíg Ádámra vártam. Négy estét zsinórban. Egy darabig csalogattam, hízelgéssel is próbálkoztam, humorral és „mellbedobással”, de minden alkalommal közölte, hogy elúszott a melóval, hagyjam békén.

Szóval hagytam, annak ellenére, hogy nagyon hiányzott, és jó lett volna egy kicsit lelkizni. De magamra maradtam az egyre növekvő és egyre jobban felszínre kerülő problémával.

Az erkélyről pont ráláttam a közeli parkra, ahol egy lány rózsaszín tüllruhában csetlett-botlott, fején arany papírkoronával, kezében egy üveg vodkával. Már amennyire láttam odafentről. Lehetett gin is, esetleg pálinka. Egy lánybúcsúról eltévedt leendő-menyasszonynak néztem, és azon tűnődtem, vajon hol hagyták el a barátnői. Reméltem, hogy hazatalál épségben, pláne, hogy a park másik végéből egy hatalmas rottweiler közeledett, póráz és gazdi nélkül.

– Ajaj – mondtam, és megmarkoltam a bögrét, mintha abba kapaszkodtam volna.

Felálltam, hogy jobban lássam, nincs-e a közelben a kutya gazdája, vagy esetleg egy kocsi nyitott ajtóval, ahonnan kiszökhetett, de nem láttam semmi ilyesmit. A védelmezőösztönöm azonnal működésbe lendült, és valamilyen megmagyarázhatatlan oknál fogva azt hittem, képes vagyok két ujjal fütyülni. Ez már gyerekkoromban se ment, és még most sem, bármennyire is igyekeztem. Miután összenyálaztam az ujjam, és szerencsétlenkedtem úgy fél percig, be kellett látnom, hogy nem sikerült felhívnom magamra az állat figyelmét.

A lány közben leült egy padra, és úgy tűnt, egy csöppet sem idegeskedik a felé tartó kutya miatt. Egyenesen rá nézett, miközben ütemre mozgott, vidáman, szinte gondtalanul. Látszólag a kutyát sem zavarta a tüllruhában furcsa ülőtáncot járó lány, csóválta a farkát, a fejét jobbra-balra ingatta. A lány fülében valószínűleg lehetett egy fülhallgató, vagy talán egy belső dalra ringatózott? Az erkélyről nem láttam pontosan.

A kutya már előtte állt, és félrefordítva a fejét ugyanúgy furcsállva nézte a koreográfiát, ahogy én, három emelettel feljebb. Kicsit izgultam, hogy leeszi az arcát, de valójában egészen békés volt a kép, és az eb még mindig csóválta a farkát. Végül a tüllszoknyás kinyújtotta a kezét, és a kutya boldogan megnyalta. Hatalmas kő esett le a szívemről. Talán régi barátok. Erre utalt az is, hogy a roti a padra ugrott, és befészkelte magát a rózsaszín fodrokba. Miközben így, nyugodtan ringatóztak a reggeli napfényben, a háttérben csendesen ébredezett a város.

Kiengedtem a tüdőmből az izgalom miatt visszatartott levegőt, és felhörpintettem a kávém maradékát. Ideje volt elkezdeni a napot.

Elhúztam a függönyt, és futólag az ágyra pillantottam, ahol Ádám édesdeden aludt. Bár szívesen elmeséltem volna neki, hogy milyen tüneményes duó énekelget és táncol a parkban a padon, inkább nem zavartam.

Nekem viszont ideje volt indulnom, hét órára időpontom volt. Teljesen biztos voltam benne, hogy újra téma lesz az is, miért rettegek attól, hogy bármilyen színű menyasszonyi ruhát magamra öltsek.

2.

Judit három éve volt a terapeutám. Hetente egyszer jártam hozzá, minden alkalommal a korai órákban. Kényelmes volt, hogy megengedte, a kanapéján eszegessem meg a reggeli szénhidrátomat, arról nem beszélve, hogy a hektikus munkabeosztásom mellett nem vállalhattam fix délutáni vagy esti programot. Még a mentális egészségem érdekében sem.

Nagyon vártam már az eheti találkozót, mert egyrészt érdekelt a véleménye arról, hogy mostanában egyedül borozgatok, másrészt ki akartam adni magamból a frusztrációmat amiatt, hogy egyre nehezebben viselem Ádám munkamániáját.

Persze amíg felfelé ügettem a lipótvárosi ház kopott kövein, le kellett tennem erről, hiszen Judit sohasem mondott véleményt, maximum addig kérdezgetett, amíg én ki nem alakítottam a sajátomat. Ennek ellenére éreztem, hogy jó lesz összefoglalnom a gondolataimat ennek a végtelenül okos és elegáns nőnek, aki bár engedi, hogy nála reggelizzek, azért időnként szúrós szemekkel néz rám, ha leesik egy morzsa a padlóra.

Ezúttal különösen gyorsan kaptak szárnyra a gondolataim, és nem volt szükségem bemelegítő kérdésekre sem. Természetesen azonnal elmeséltem neki a kutya és a lány parkbéli esetét, és hogy mennyire megijedtem, baj lesz a találkozásból.

– Nincs ebben szerinted szimbolika, Orsi? – nézett rám fürkészve a doki.

– Szinte biztos voltam benne, hogy ezt fogod kiragadni a történetből – dünnyögtem.

– Kézenfekvő – mosolyodott el.

A pesti polgári lakás egyik, irodává alakított szobájában ültünk. Én a kanapén, kezemben a tányérral, amit belépésemkor a kezembe nyomott. Rajta egy túrós batyu, ez tűnt a legfrissebbnek a pékségben. Igaz, hajnalban még minden ropogós és puha, és az olvadó porcukornak sohasem tudok ellenállni.

Judit velem szemben, egy bársonnyal bevont széken ült, ami inkább volt már fotel a hatalmas és széles karfájával, mint szék, de ő mindig így nevezte. Néha azt mondta rá „vallató”, de szerintem ezt a könnyedséget csak olyan régi páciensek előtt engedte meg magának, mint amilyen én is voltam. Hozzá fűzött életem egyik legfurcsább kapcsolata, hiszen szinte minden gondolatomat megosztottam vele, ő viszont magáról szinte semmit nem mesélt. Nem lettünk barátok, hiszen Judit tartotta a szakmai határokat, ugyanakkor volt valami bizarr abban, hogy olyan dolgokat is tud rólam, amiket senki más, még Petra sem, a legjobb barátnőm. Bár jó néhány dolgot sohasem vallottam volna be Petrának, Juditnak pedig könnyedén. Előtte nem voltak tabutémáim, és felszabadító volt, még akkor is, ha ezért fizettem.

Kedveltem a terapeutámat, és szívesen kezdtem minden beszélgetésünket a legfrissebb élményeimmel. Például a lánnyal rózsaszín ruhában meg a kutyával. Még annak ellenére is, hogy már otthon, az erkélyen biztos voltam benne, merre fog terelődni a beszélgetés.

– Nem hiszem, hogy ebben az esetben a házasság gondolata rémített halálra – folytattam. – Sokkal inkább az, hogy egy baromi nagy fekete kutya megeszik reggelire egy részeg lányt.

– Igen, ez valóban eléggé ijesztő lehetett. De látod, végül nem lett baj – tárta szét a karját, mintha ezzel azt üzente volna, minden rendben lett a végére. Azt nem tudtam eldönteni, hogy ebben a mozdulatban mennyi volt az üzenet, amit meg kell fejtenem, vagy tovább kell gondolkodnom róla. Talán az egész reggeli jelenet nem szólt többről, mint hogy ne aggódjak annyit.

– Nem lett baj, persze, legalábbis addig, amíg az erkélyen voltam… Ki tudja, utána mi lett a történet vége.

Egyáltalán nem volt jellemző rám aznap reggel a hurráoptimizmus. Borongós volt a hangulatom, és nemcsak azért, mert alig aludtam, hanem azért is, mert azt a néhány alvással töltött órát egy borzalmasan korán érkező ébredés követte. A szokásosnál is korábbi.

– Azt hiszem, az ember azt veszi észre, amire sokat gondol – méláztam hangosan tovább.

– Ezt kifejtenéd bővebben?

– Úgy értem, ha szeretnél Párizsba utazni, észreveszed a sarki pékségben a bagettet, és meghallod a rádióban a francia nyelvű dalokat. De az a bagett eddig is ott volt, csak nem arra figyeltél.

– Ez valóban így van – bólintott.

– Így vagyok ezzel az esküvő dologgal is. Mióta Ádám szóba hozta, állandóan üldöz a gondolat.

– És hogy érzed magad ettől?

– Üldözve – vágtam rá azonnal.

Judit oldalra billentette a fejét, és a jobb lábát a balra helyezte. Elég régóta jártam már hozzá, hogy tudjam, ezt olyankor csinálja, amikor szeretné, ha folytatnám a gondolatot. Mivel teljesen megbíztam benne, és a terápiám sikeresnek volt mondható, ezt bátran meg is tettem. Általában. De ezen a reggelen már nem volt kedvem tovább rágni a „miért nem akarsz házasodni” csontot. Ezt viszont szívesen elmondtam neki.

– Szeretem Ádámot, és pontosan tudja, mi a véleményem a házasságról. Rengetegszer elmondtam már neki. Beszéltünk róla, és ő mégis újra meg újra előveszi a témát. Azzal, hogy nem mondtam azonnal nemet legutóbb, nem azt üzentem, hogy meg fogom gondolni magam. Reméltem, megérti, hogy időre van szükségem. Egyébként konkrét leánykérés nem történt, csak beszélni akart a témáról. Feltette a kérdést, hogy mi lenne, ha összeházasodnánk…? Hát, nem csúsztam cukormázon a hálószobába, már ha érted, mire gondolok.

– Értem. De mit gondolsz, ő is értette?

– Fogalmam sincs. Hat éve vagyunk együtt, és évente ilyen-olyan formában elmondtam neki, hogy nem hiszek a házasságban. Szerintem a lagzi pénzkidobás, ráadásul eszem ágában sincs senkinek sem felvenni a nevét, sem pedig elvenni a fél fizetését.

– Azért nem csak erről szól a házasság – felelte.

– De most komolyan, akkor miről? Mondja már meg nekem valaki! – Jobban felcsattantam, mint amennyire illendő volt, de Judit sohasem ítélkezett, ha túl erősen, vagy hangosan fejeztem ki magam.

– A kérdés az, hogy Ádámnak mit jelent, és neked mit jelent. Csak ti ketten vagytok ebben a kapcsolatban. A kereteit, formáit mind szabadon, de ti szabjátok meg.

– Én inkább úgy érzem, hogy maga mellett akar tudni – motyogtam. Most mondtam ki életemben először hangosan, nem csak gondolatban. A szavak megelevenedtek, már nem lehetett őket visszaszívni.

Sokszor beszéltem már Juditnak a kapcsolatunkról, és arról is, hogy érzem benne magam, de arra a pontra valójában csak most értem el én is, hogy tudatosuljon bennem, talán nagyobb szabadságra van szükségem. Pontosabban kevesebb kötöttségre. Vajon a kettő ugyanaz?

Úgy éreztem, nem kalandozni vagy pasizni szeretnék, hanem egy kicsit visszakapni azt, aki néhány évvel ezelőtt voltam.

Mostanában nem tudtam szembenézni azzal, hogy a párkapcsolatom szép lassan egy unatkozó nővé változtatott, aki dolgozni jár, aztán haza, és maximum az erkélyről figyeli, mi történik a világban. Kár lett volna tagadni, hogy Ádám szintén ebben a helyzetben volt, egyre több munkát vállalt, és egyre jobban érdekelte a pénz, illetve az, hogy mit kezdjen vele. Szinte a megszállottjává vált. Befektetései voltak, lekötései, aminek a felét sem értettem, és komoly tervei mindenféle ingatlanokról. Amikor észrevette rajtam, hogy engem ez teljesen hidegen hagy, sokkal inkább utazni szeretnék, nem érdekelnek táskák, cipők vagy ékszerek, mindig furcsán nézett rám. Aztán elintézte azzal, hogy majd utazgatunk, ha túl lesz az aktuális projekten. De mindig volt következő.

Én pedig kettős érzéseket rejtegettem magamban. Egyrészt örültem, hogy megtalálta magát a munkában, hogy örömmel és lelkesedéssel csinálja, másrészt viszont egyre inkább ráébredtem, hogy nekem nem számít annyira a pénz, mint neki. Ettől pedig hol felsőbbrendűnek, spirituális lénynek és erdők gyermekének éreztem magam, aki nem kötődik a matériához, hol szánalmas bolondnak, aki nem viszi semmire az életben.

Ezzel párhuzamosan megjelent az álmaimban egy figura, akiért teljesen odavoltam. Ezek az álmok egyre vadabbak lettek, és rendszeresen visszatértek. Erről például kizárólag Juditnak meséltem, Petra előtt szégyelltem, és nem akartam, hogy túl nagy jelentőséget tulajdonítson neki. Hajlamos rá, hogy romantizáljon mindent, ami a szerelemmel kapcsolatos.

– Tegnapelőtt megint azzal a férfival álmodtam – dobtam be, egy kicsit reménykedve abban, hogy témát váltunk.

Judit láthatóan érdeklődve dőlt egy kicsit előre a széken.

– Mesélj róla, ezúttal mi történt? – Felírt valamit a füzetébe.

– Azt nem tudom, de egészen varázslatos volt, mint mindig. Nagyon érdekes, hogy minden alkalommal más az arca, csak az érzés ugyanolyan. Tegnap éjjel nem láttam tisztán, de úgy is nézett már ki, mint Tom Hardy, de úgy is, mint Jézus. Vagy volt a Bee Gees egyik tagja is.

– Milyen érzésre gondolsz? Álom közben, vagy ébredés után?

– Az érzés, hogy vele vagyok, az ugyanolyan csodálatos mindig. Akárhogy néz ki éppen a férfi. Egyáltalán nem számít, hogy ki ő, csak az, hogy jó vele lenni. Valahogy így írnám le.

– Mesélj a tegnapi álomról, történt valami konkrét esemény? Megmaradt ébredés után is a kép? – Judit megint felírt valamit a füzetébe.

– Egy nagy társaságban ültünk. Olyan volt, mint egy mediterrán ünnepség. Rengeteg ember ült az asztalnál, ami rogyásig volt étellel. Mégsem evett senki, csak hangosan beszélgettek. Én pedig úgy éreztem magam, mint aki egy nagy család része. Mintha otthon lennék. A férfi mellettem ült. Szorosan. Félig a mellkasának dőltem, ő pedig hátulról átölelt. Valami fogpiszkáló volt a szájában, vagy szívószál. Nem tudom. Rágott valamit.

Ahogy felidéztem az álmot, és kimondtam, amire emlékeztem, egyre halványabbak lettek a képek. Mintha elillantak volna a szavakkal. Csak az nem múlt el, ahogy a férfi ölelésétől éreztem magam.

– Biztonságban voltam. Tartoztam valakihez, aki szeretett. Amikor kinyitottam a szemem, Ádám ott feküdt mellettem. Horkolt, mint mindig, amikor fáradtan alszik el.

Judit nem szólt, csak nézett rám. Tudtam, hogy nem teszi fel a kérdést, ami nyilvánvaló.

– Arra vagy kíváncsi, hogy Ádám mellett ugyanezt a biztonságot éreztem-e reggel az ágyban?

– Szeretnéd elmondani?

– Nincs mit elmondani. Tudom, hogy sohasem csalna meg.

– A kettő nem ugyanaz. Ha valakiben megbízol, vagy biztonságban vagy mellette, két külön ügy. Még ha hasonlít is egymásra.

Nagy levegőt vettem, és kifújtam. A tányéromon itt-ott még hevert néhány morzsa, azokat összeszedtem az ujjbegyemmel, és bepöcköltem a számba, mint egy kis galacsint. Valahogy nem volt kedvem tovább beszélni sem az álombeli férfiról, sem a valósról. Ahogy felidéztem az éjszaka és a hajnal élményeit, megértettem, miért keltem olyan korán. Valamikor egy éve kezdődhetett, hogy ez a férfi néha meglátogat álmomban, ilyenkor előfordul, hogy felriadok, és nem tudok visszaaludni. Ádámnak nyilván nem meséltem róla, és emiatt úgy éreztem, hogy nem vagyok őszinte hozzá. Mintha megcsaltam volna.

Szégyelltem. Szégyelltem, hogy hat éve élek egy csodálatos férfival, mégis egy másikról álmodozom. Bár természetesen az az illető nem volt valós, mégis, gyakran volt olyan benyomásom, mintha az lenne.

– Néha úgy érzem, hogy túl jól mulatok ezzel az idegennel. És megcsalom Ádámot. Már csak azzal is, hogy nem mesélek neki erről a férfiról. Persze röhej az egész, mert ez a pasas nem létezik.

Judit az asztalra tette a füzetét és a tollát. Tudtam, hogy ez jelzi a szeánszunk végét.

– Ha fontosnak érzed, esetleg beszélj az álmokról Ádámmal. Mi pedig jövő héten folytatjuk – mondta. Bólintottam.

– Köszönöm, itt leszek!

A terápiában egyébként azt szerettem a legjobban, hogy mindig élményekkel, mesélnivalókkal érkeztem, és sok kérdésre vártam választ. Mikor elmentem, még több gondolkodnivaló volt a fejemben. Ezúttal sem történt ez másként.

3.

Úgy döntöttem, gyalog megyek a szerkesztőségbe, már csak azért is, mert be akartam köszönni anyának a „lidlibe”. Rám fért a séta, és nehezen viseltem volna, ha a villamoson bárki hozzám ér. Éreztem, hogy még mindig morcos vagyok, nem megy a mosolygás. Ezen a reggelen az olvadó porcukor és a szénhidrát sem segített.

Egyébként rendszeresen mentem gyalog a Duna másik oldalára, a 11. kerület szélén volt az irodaház, ahol újságíróként dolgoztam. Mivel a gasztronómiai rendezvények és az étteremkritikák rendszeresen elszólítottak az asztalom mellől, senki sem firtatta, mennyit vagyok a szerkesztőségben, hiszen járnom kellett a várost.

Szerettem a munkámat, szerettem étteremkritikákat írni, és szerettem a szabadságot is, amit adott. Legalábbis ami a délelőttjeimet illeti. Délután és este általában dolgoztam. Vagy ettem valahol, vagy írtam, vagy valamilyen értekezleten ültem. Ugyanis a főszerkesztőm, Laura sajnos imádta az értekezleteket. Úgy vélte, ez tart minket össze. Én hajlamos voltam azt gondolni, hogy inkább az értekezlet utáni közös kávézás volt fontos neki, de ki tudja. Lehet, hogy igaza volt. Időnként nem ártott, hogy néhány kreatív ember összeült.

Negyed kilenc körül járt az idő, és még vállalható volt az időjárás, nagyjából fél óráig. Úgy saccoltam, addig odaérek a boltba, megpuszilgatom anyukámat, hátha attól elmúlik a szörnyen bánatos kedvem. Utána esetleg jöhet a villamos vagy a busz, talán nem nyírok ki senkit.

Hetek óta nem láttam anyát, mert folyton túlórázott, aztán pedig nem volt hajlandó kimozdulni a légkondis lakásból. Pedig el akartam vinni egy jó étterembe, vagy enni egy fagyit. Azt mondta, majd októberben újra kimozdul, ha már nem lesz hőség.

Ahogy az üzlethez értem, szinte éreztem, hogy a hatalmas üvegfelületből még süt az előző napi meleg. Az ablakból láttam, hogy anya a hármas számú pénztárban ül, és mosolyogva húzogatja az árut, a fején fülhallgató, időnként megigazítja vagy a mutatóujjával megkocogtatja a mikrofont. Idejét sem tudom, mióta dolgozik már különböző élelmiszerboltokban pénztárosként. Amikor gyerek voltam, még cigarettát is árultak, ma már szinte beszélgetni sincs idő. De ő szokott. Azt mondja, vannak olyan vásárlók, akikhez senki nem szól egy jó szót sem egész nap, ezért is mennek le a boltba, nem csak tejet meg kenyeret venni. Többször mesélte, hogy a főnökség megpróbálta leszoktatni erről, de ő nem hagyta magát. Mivel olyan munkabírása van, hogy szinte pótolhatatlan, így egy idő után már nem szóltak neki azért, hogy barátságos vevőkkel.

Ahogy az ablak mögül elnéztem, gyorsan és határozottan dolgozott, rohamtempóban pakolta balról jobbra az árut, mint általában. Sohasem értettem, hogy nem szakad le a pénztárosok keze estére. Bár anya mostanában néha már panaszkodott. Mondjuk úgy, megengedte magának, hogy picit fájlalja a hátát.

– Nem akarlak sokáig zavarni, csak beköszöntem – léptem oda hozzá, ő pedig fél pillanat alatt végimért. Ez ilyen anyaszkenner. Mindig tokától bokáig ellenőrzi, hogy rendben vagyok-e.

Nem hajoltam be hozzá puszit adni, csak gyorsan elhadartam, hogy hiányolom a társaságát.

– Még mindig kánikula van, alig vonszolom magam – mondta. – Eshetne már az eső.

– Egyetértek – bólogattam.

– Te jól vagy?

– Aha, megyek a szerkibe.

– Helyes. Én meg azonnal haza, ahogy végeztem.

– Apa is jól van?

– Persze. Cipőt varrt a kutyának – nevetett. – Szerinte hidegbetörés lesz. És meg fog fázni.

– Akkor, úgy tűnik, minden rendben – vigyorogtam.

– Vagy csak unatkozik. Nyolcezer-hétszáz – fordult most a vevő felé. Aztán lenyúlt a lábához, és felvette a vizespalackot. Időnként azért elméláztam rajta, hogy anyám meddig fogja bírni ezt a pakolással megspékelt kemény fizikai munkát.

Mégis behajoltam a szalag mögé, és egy cuppanós puszit nyomtam az arcára.

– Megyek melózni.

– Benézhetnél valamikor – mondta, de a választ már nem várta meg. A következő vevőre mosolygott.