Amanda Cinelli

Két szingli gyereket akar

Natalie Anderson

Kaland a kabinban

Juliette Hyland

Királyi lakótárs

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© 2024, Amanda Cinelli – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: The Bump in Their Forbidden Reunion Delgado

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

© 2024, Natalie Anderson – Vinton Kiadó Kft., 2026
A mű eredeti címe: My One-Night Heir (Harlequin Mills & Boon, Presents)

© 2023, Juliette Hyland – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: Tempted by Her Royal Best Friend

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-181-5

A Romana különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Amanda Cinelli

Két szingli gyereket akar

1. FEJEZET

Isabel O’Sullivan rápillantott a kerek, rózsás arcocskákra, melyek a fotófalról néztek vissza rá, és a szíve hevesen dobogni kezdett az izgalomtól. Az egész falat ilyen képek díszítették a mesterséges megtermékenyítésre szakosodott klinikán.

Ma eljött a nagy nap. Körülbelül egy év múlva az ő fényképe is kint lesz ezen a falon. Egy rózsás arcocska az ő anyai boldogságtól ragyogó arca mellett.

Végre ő is anya lehet.

Vagy legalábbis jó úton jár afelé, még ha a doktornő még nem jött vissza. Lehet, hogy sürgős esethez hívták.

Két órával ezelőtt Izzy pontosan érkezett a megbeszélt időpontra. A márványfényű recepciós pult és a hatalmas előcsarnok inkább szállodára emlékeztette, mint klinikára.

De először nem találták meg az aktáját, majd egy sor telefonhívás következett, és egyelőre helyet kellett foglalnia a váróteremben. Teltek a percek, egyre nyugtalanabb lett. Az az érzése támadt, hogy valami nem stimmel.

Végül egy vizsgálószobába vitték, ahol át kellett öltöznie, és lefeküdnie egy vizsgálóágyra. Megpróbált ellazulni. Tekintete vidáman festett lábkörmeire esett, amelyek kikandikáltak a vékony takaró alól.

Összeszorult a szíve. Legjobb barátnője, Eve festette ki a lábkörmeit, nagy gondossággal és még nagyobb adag humorral. Most apró virágok és méhecskék díszítették őket.

– Mert te még a méhektől is jobban félsz, mint a kórházaktól – mondta tegnap este kacsintva. – Ez majd ellensúlyozza a félelmedet.

Kapcsolatuk még mindig szoros volt. Egykor elválaszthatatlanok voltak, amikor együtt nőttek fel egy ír gyermekotthonban. Eve-vel felnőni: ez esett legközelebb a család érzéséhez.

De mostanra Eve megalapította a saját családját. Felesége, Moira éppen az első gyereküket várta, aki bármelyik nap megszülethetett.

Izzy viszont be akarta bizonyítani, hogy egyedül is képes rá.

Egy nővér lépett be a vizsgálószobába. Ugyanaz volt, aki egy órával korábban utasította, hogy vetkőzzön le. Izzy ideges poénját megkövült arccal fogadta. Izzy nehéz motoroscsizmája, kényelmes leggingse és rockzenekaros pólója sem igazán illett a klinika szokásos klienseihez.

Csendben tűrte a kifejezéstelen arcokat, bár már a nyelvén volt egy csípős megjegyzés. Van talán valami hivatalos öltözködési szabály arra, ha valaki megtermékenyítteti magát a halott férje spermájával?

Persze már hozzászokott a jeges, lenéző pillantásokhoz, amióta belement ebbe a hirtelen és váratlanul rövid házasságba. Ez jár annak, aki összejön egy szingapúri playboyjal, aki teljesen más körökben mozog, mint ő. Izzy mindig úgy érezte, nincs ott semmi keresnivalója.

De nem hagyta, hogy ez kibillentse. Bármit is hozzon ez a nap, mégiscsak eljutott ide Zürichbe, minden nehézség ellenére. Már a dublini repülőtéren is gondok voltak, mert egy heves hóvihar Európa nagy részét megbénította.

Mikor most jobban megnézte a nővér arcát, kevésbé tűnt kőkeménynek, inkább egy kissé idegesnek. Figyelmesen tanulmányozott néhány papírt, és időnként lopva felé pillantott.

Egy ápoló is megjelent, és hevesen suttogott valamit a kolléganője fülébe, mire nagyon furcsa pillantást váltottak egymással.

A nővér erőltetetten lapozgatta a mappát. Izzy gyomra felkavarodott. Már hetekkel ezelőtt kitöltötte az interneten a szükséges űrlapokat. Nagy erőfeszítésébe került, mert diszlexiásként az írásbeli feladatok mindig nehezen mentek neki. Mindent többször is leellenőrzött a helyesírás-ellenőrzővel, és biztos volt benne, hogy nem követett el hibát.

Eszébe jutott, hogy Julian végül, több hónapnyi sikertelen próbálkozás után elmondta neki, hogy nem képes természetes úton gyereket nemzeni. Izzyt meghatotta, hogy ezután azt javasolta, inkább próbálkozzanak mesterséges megtermékenyítéssel.

Azt hitte, Julian mindent meg fog tenni, hogy gyereket vállaljon vele. Álmában se gondolta volna, hogy újdonsült házastársa épp az elvonóról érkezett. Izzy neki csupán eszköz volt a cél eléréséhez. Ez volt a kétségbeesett kísérlete arra, hogy a házassággal megakadályozza apját abban, hogy végleg kizárja az örökségből.

Még miután Izzy rájött erre, akkor sem fogyott ki a szép ígéretekből. Repülőjegyeket mutatott neki, és egy luxusfaház címét a svájci hegyekben, ahol a klinikai kezelés után pihenhet.

Azon az éjszakán, amikor végre bevallotta az igazat, természetesen részeg volt. És bolondnak nevezte őt, amiért elhitte a történetet.

De Izzy nem volt bolond.

És azért szakított Juliannel, mert magát kellett mentenie – nem azért, mert gyáva volt. A válás gondolata ijesztő volt, de tudta, hogy ez az egyetlen helyes út. Elképzelése a családról és gyerekekről messzire került.

De aztán minden másképp alakult. Még mielőtt benyújthatta volna a válókeresetet, Julian meghalt – túladagolásban. Tragikus balesetnek nyilvánították, de valószínűleg soha nem fogják megtudni az igazságot a haláláról.

Nem szerette Juliant. Nem igazán. Nem úgy, ahogy még hitte, amikor mindössze két hét kapcsolat után a férfi megkérte a kezét. Julian elbűvölő és izgalmas volt. Ráadásul Izzy akkoriban épp rossz időket élt, mert megtudta, hogy nem hosszabbítják meg a dadusszerződését.

No és talán azért is mondott igent, mert belül lázadt – méghozzá Julian egomániás legjobb barátja és versenyzőtársa ellen, aki bizonyos értelemben felelős volt azért, hogy elvesztette az állását.

Amióta tizenhat évesen otthagyta az iskolát, Izzy mindenféle munkát végzett. Pincérkedett, esküvőkön énekelt, és cirkuszban festette a gyerekek arcát. Soha nem értette, miért választ valaki egy bizonyos karriert, amikor ennyi különböző dolgot kipróbálhat.

Ő pontosan ezt tette. És amikor véletlenül egy gazdag család ellátogatott a cirkuszba, felfigyelt rá arcfestés közben, és felajánlotta, hogy dolgozzon náluk dadaként, ő megragadta a lehetőséget.

Kezdetben izgalmas volt bejárni a világot, és különböző családoknál dolgozni. Aztán számára ez lett a megszokott.

Az Astrid Lewisnál betöltött állást eredetileg ideiglenesnek szánták. A sikeres egyedülálló anya PR-menedzserként dolgozott a Falco Roux Motorsportnál, az egyik legismertebb elit csapatnál. Rögtön jól kijött Astrid kisfiával, Lucával, így a két hónapos szerződésből egy egész év lett.

Járni a világot, egyik pompás versenyről a másikra utazni és közben egy aranyos kisgyerekre vigyázni – ez volt az abszolút álomállás.

De Izzy túlságosan bevonódott érzelmileg, így amikor a szerződését nem hosszabbították meg, azt személyes elutasításnak érezte. Mélyen meg volt bántva.

Talán a gyerekkori sebek még nem gyógyultak be teljesen. Egy olyan gyerekkor sebei, amikor újra és újra egyik helyről a másikra küldték. És mindig fájt.

Lehunyta a szemét.

Miért pont most kellett előtörniük ezeknek az emlékeknek? Egy ilyen napon, amelynek boldognak kellene lennie számára?

Két évvel ezelőtt, huszonöt évesen özvegy lett. Azóta életében először maradt meg egy helyen. Vett egy házat, és elkezdte feldolgozni a traumákat, amelyek gyerekkora óta kísérték.

Először volt egy hely, ami csak az övé. Egy igazi otthon.

Persze nem volt több egy romos kis vidéki nyaralónál, de kizárólag az övé volt. Két éven át saját kezűleg dolgozott rajta, felújította, javítgatta, és kényelmes otthont varázsolt belőle. A házra és a telekre felvett jelzálogot apránként törlesztette az illusztrátorként keresett pénzéből.

És volt egy terve. Ha már a valódi családról dédelgetett álma szertefoszlott, legalább ezt a gyereket megszülheti. Mintha ez lenne Julian utolsó ajándéka: a sperma, amelyet ezen az ultramodern klinikán őriznek. Ezt ki fogja használni.

Megpróbált egy pozitív jövőre koncentrálni. Arra a kerek, rózsás arcocskára, amely hamarosan felnéz majd rá.

Lassan mély levegőt vett az orrán keresztül, benn tartotta, majd a száján kiengedte, ahogy a terapeutája tanította. Állítólag ez megnyugtatja az embert. De bármennyire is próbált koncentrálni, nem sikerült.

Főleg mert dühös hangok hallatszottak kívülről. Mintha valakik heves vitába keveredtek volna.

Megcsóválta a fejét. Ilyen körülmények között a világ összes légzési technikája sem segítene.

A hangok egyre közeledtek az ajtóhoz.

Hirtelen felült. Nyilvánvalóan nem állt jól a szénája a kezeléssel.

– Ez a számla kizárólag Miss O’Sullivan nevén fut. Nem tudtuk, hogy további igazolásra van szükség.

Izzy megdermedt a rémülettől. További igazolás? Lehet, hogy Julian nem fizette ki a kezelés teljes összegét? Soha nem tudott jól bánni a pénzzel.

Becsukta a szemét. Gondolatban átfutotta a megtakarításait. Szükség esetén talán hozzá tudna járulni a kezelés költségeihez. A termékeny napjai épp csak most kezdődtek, így még elég idő maradhat, amíg elintézheti a szükséges átutalásokat. Akkor pedig még egy darabig Svájcban kell maradnia.

Majd kitalál valamit. Valamit…

A kívülről közeledő hang ismerősnek tűnt.

– Mondja meg, melyik szobában van. Most azonnal.

Ő az. Övé ez jeges, nyugodt, parancsoló hang. A világ bármely pontján felismerné. Olyan magabiztos. Olyan hajthatatlan.

De mi a fenét keres Svájcban?

Az utolsó pillanatban sikerült felülnie, és a lepedővel eltakarnia az altestét, mielőtt az ajtó kinyílt.

Odakint egy kis embercsoport gyűlt össze. Nyilvánvalóan a személyzet megpróbálta feltartóztatni a férfit, aki most az ajtóban állt – széles vállal, jóképűen és erőteljes kisugárzással. A kőarcú nővér felnézett rá, és a tekintete ellágyult, akárcsak a hangja.

– Uram – mondta félszívű szigorral –, ide nem jöhet be csak úgy… – Aztán változtatott a hangnemen. – Nézze, én nagy rajongója vagyok, de a belépés csak a személyzet és a hozzátartozók számára van engedélyezve.

– Miss O’Sullivan ismer engem.

A férfi belépett. Sötét tekintete Izzyre szegeződött.

– Ezt nem mondhatod komolyan, Isabel.

Amikor a neve elhangzott tökéletes, formás ajkáról, Izzy megdermedt.

Tényleg ő az. Grayson Koh, a legendás autóversenyző, személyesen.

Visszafogta a vágyát, hogy felugorjon és a nyakába boruljon. Csak mert ő az egyetlen ismerős arc ebben a személytelen, elegáns klinikában, az még nem jelenti azt, hogy az ő oldalán áll.

Mert valójában soha nem voltak barátok. Még ha egy ideig azt hitte is, hogy azok lehetnek.

Két év telt el azóta, hogy egymás mellett álltak, és nézték, ahogy Julian Liang földi maradványait a család magánrepülőgépére rakják.

Két év telt el azóta, hogy Grayson közölte vele, soha nem kellett volna hozzámennie a legjobb barátjához. Még pénzt is ajánlott neki, hogy tartsa magát távol a Liang családtól.

Izzy érezte, hogy felgyorsul a pulzusa.

Felforrósodott Grayson átható pillantásai alatt. A férfi a vizsgálóasztalt, a vékony lepedőt, végül a mellette lévő kis asztalon fekvő steril eszközöket vizsgálgatta. Ő, aki a hűvös, érzelemmentes viselkedéséről volt híres, furcsán feldúltnak tűnt. Szemében olyan tűz lobogott, amilyet Izzy még soha nem látott benne.

Amikor megszólalt, hangja szokatlanul rekedt volt.

– Elkéstem? Már megvolt?

– Semmi közöd hozzá. – Izzy védekezőn keresztbe fonta a karját, és megpróbálta megnyugtatni száguldó pulzusát. – Mi… miért vagy egyáltalán itt?

Utálta, hogy olyan vékony volt a hangja, amikor feltette ezt a kérdést. Olyan gyenge. Ráadásul az orvosok és nővérek szeme láttára, akik érdeklődve követték a beszélgetésüket. Meztelennek és sebezhetőnek érezte magát Grayson éles tekintete alatt.

A férfi összeráncolta a szemöldökét.

– Már elvégezték, Isabel?

Az imént még megbénította a rémület, de most düh és szégyenérzés terjedt szét Izzyben. Ez tipikus Grayson Koh-ra: egyszerűen csak beront a magánszférájába, és ráadásul még azt is eléri, hogy úgy érezze, ő tett valami rosszat.

Valahányszor a férfi a versenypályára ment a keresztgyerekével, olyan furcsán nézett rá. Olyan szigorúan és valahogy… elítélőn.

Most már képtelenségnek tűnt, hogy valaha annyira szerelmes volt belé.

– Mit képzelsz magadról? – mondta Izzy a lehető leghidegebb hangon. – Nem törhetsz be ide csak úgy, és nem diktálhatod nekem a szabályokat. – Közben úgy érezte, mindjárt elájul.

Miért pont ezt a napot választotta, hogy visszatérjen az életébe? Pont ma?

Grayson mindig is rejtélyes volt, de nem olyan gátlástalan, ahogy a média beállította, ezt ő is tudta.

Aznap, amikor Julian meghalt, az arcán egyértelműen látszott a sokk és a gyász. Alig néhány órával Julian halála után megjelent a kórházban, láthatóan zavartan és feldúlva.

Graysonban megvolt az a természetes önbizalom, ami a legtöbb emberből hiányzik. Mindig olyan könnyedén erősnek és megközelíthetetlennek tűnt. Abszolút profi volt a sportjában. És dögös – főleg a versenyruhájában és az arany sisakjában, ami a védjegye volt.

De most… Nemrég vonult vissza a versenyzéstől, legalábbis az aktív részétől, és egyszerű, elegáns inget és hivatalos öltönynadrágot viselt. És még mindig ő volt a legvonzóbb férfi, akit Izzy valaha látott. Olyan szép volt, hogy szinte fájt ránézni.

Természetesen Izzy is hallotta, hogy nem akar többé versenyezni. A hír villámgyorsan elterjedt. De igyekezett nem túl sokat gondolkodni ezen. Főleg azután, amit a temetés napján mondott neki.

Akkoriban Izzy elvesztette a férjét, ő pedig a legjobb barátját. Néha azon tűnődött, vajon Grayson őt okolja-e Julian haláláért. Végül is Julian Dublinig követte, hogy visszaszerezze. És aztán visszaesett.

De nehéz volt kitalálni, mi zajlott valójában Julian fejében. Rengeteg titkot hordozott magában. Titkokat és terheket. Talán ez volt az oka, hogy Izzy újra és újra megbocsátott neki. Látta, hogyan küzd mindennap a démonaival.

Volt benne valami üresség, ami nagyon ismerősnek tűnt számára. Ugyanezt az ürességet látta a barátai arcán is, akik soha nem tudták feldolgozni, hogy árvaházban nőttek fel.

Milyen magányosnak érezhették magukat. Neki legalább mindig ott volt Eve.

Grayson belépett a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Nem jutott eszedbe, hogy felhívj, mielőtt ideutazol? Tényleg azt hitted, hogy nem jövök rá?

– Mi a fenéért kellett volna felhívnom?

Ez nem lehet igaz. Talán már nyugtatót adtak neki, és csak egy nagyon furcsa, nagyon ijesztő álmot lát.

– Ha Liangék küldtek, akkor már mehetsz is. Aláírtam az összes papírt. Az összes lemondónyilatkozatot. Nagyon jól tudom, hogy se Julian gyereke, se én nem fogunk örökölni semmit.

– Julian gyereke? Miért gondolod, hogy te…? – Grayson most már komolyan rémültnek tűnt. – Ó, istenem. Fogalmad sincs, ugye?

– Miről nincs fogalmam, Grayson? Berobbansz ide, és úgy viselkedsz, mintha valami szörnyű hibát követnék el. – Remegve vett lélegzetet. Most bizonyosság kell, még ha fáj is. – Te… te fizetted ki a kezelést Julian helyett? Azért jöttél ide, mert vissza akarod kapni a pénzt? Vagy azt akarod mondani, hogy még nincs kifizetve, és nem is történhet meg?

Grayson halkan káromkodott.

– Komolyan azt hiszed, hogy kihagynék egy fontos találkozót Monacóban, és rohannék ide, mint egy őrült, csak hogy behajtsak egy adósságot? Azért jöttem, hogy lezárjam a számlát. Már rég meg kellett volna tennem.

Izzyt jeges hideg öntötte el. Egész nap próbálta őrizi a reményt… és most végleg összetört.

És pont Grayson teszi ezt vele.

Egy éven át kísérte az Elite One csapatát, és a férfi mindig azt az érzést keltette benne, hogy nem tartozik oda. Ugyan nem mondta ki közvetlenül, de fagyos pillantásai elegendőek voltak ahhoz, hogy kicsinek és jelentéktelennek érezze magát.

Nyilvánvalóan úgy vélte, nem érdemes rá, hogy a keresztgyerekéről gondoskodjon.

Most pedig még az anyai boldogságot is el akarja venni tőle.

– Ezt nem teheted, Grayson. Valahogy állni fogom a kezelés költségeit – mondta megrendülten.

Természetesen tudta, hogy Grayson a pénzével és a befolyásával szinte mindent elérhet. Ha elhatározta, hogy az útjába áll, akkor meg is fogja tenni. De ettől eltekintve is elég irreális, hogy valaha saját zsebből fogja fizetni a kezelést.

Grayson értetlenül bámult rá. Orrcimpája enyhén remegett.

– Ez az átkozott hely… az átkozott megállapodás… – Újra káromkodott, és végigsimította éles állát, amelyen már megjelent a borosta. – Te egész idő alatt… nem tudtál erről semmit?

Izzy felemelte a kezét. Már nem tudta elviselni a parancsoló hangnemet. Nem tudta elviselni, hogy lenézzék vagy elítéljék.

– Ó, az elmúlt két évben mindennap vívódtam magamban, hogy megtegyem-e. És meg fogom tenni. Julian utolsó kívánsága volt, hogy megszülessen ez a gyerek. Ő maga mondta nekem a halála előtti napon. Furcsa módon azt is mondta, hogy hívjalak fel téged. Pont téged! És most beállítasz ide, és tönkre akarod tenni az egészet… Mintha csak egy bankszámlát zárnál le… Mintha ez… semmit se jelentene!

Az utolsó szavaknál a hangja veszélyesen éles lett, és érezte, hogy forró könnyek szöknek a szemébe. Az ajkába harapott, próbálta összeszedni magát. Egyszerűen csak meg kell szabadulnia Graysontól, és ragaszkodni a tervéhez.

A következő hétre szabadságot vett ki. Semmi sem állíthatja meg, még Grayson Koh sem.

– Természetesen jelent valamit – válaszolta a férfi. Finom arcvonásain most furcsa kifejezés tükröződött. Egy lépést tett felé. – Isabel, beszélnünk kell…

– Kifelé – morogta Izzy, és leugrott az asztalról. – Nem akarok beszélni veled. Talán azt hiszed, mindent megtehetsz, de ez itt egy vizsgálószoba.

Grayson megállt. Tekintete végigfutott Izzy meztelen lábain és a takarón, amit sietve a csípőjére tekert.

– Persze – mondta röviden, és elfordult. – Öltözz fel. Addig beszélek az orvossal. Aztán leülünk, és átgondoljuk, hogyan kezeljük a helyzetet.

Mi? Ez komoly?

Egy szót sem szólva Izzy kitolta a szobából, és becsukta mögötte az ajtót.

Nehéz lélegzetvételekkel megfordult, a ruháit kereste. Émelygett, friss levegőre volt szüksége. Csak ki innen!

Meg kell szabadulnia Grayson Koh-tól, aztán majd meglátja, mi lesz. Amilyen gyorsan csak tudott, felöltözött.

Grayson nem sokáig maradt a titkárnőnél: egyszerűen belépett a kezelőorvos dolgozószobájába, és mindkét kezét az asztalának támasztotta.

– Mr. … Mr. Koh – dadogta a doktornő. – Már tájékoztattak. Szeretnék hivatalosan bocsánatot kérni. A számlát már felfüggesztettük, a mintáját megsemmisítjük.

– Jó – morogta Grayson. – És most szeretném tudni, hogy egyáltalán hogy jutottunk idáig.

– Nos, Miss O’Sullivan már a férje halála előtt lefoglalta a kezelést, így csak egy kis szünet volt…

– Ő nem tudja, hogy az én mintámról van szó – mondta Grayson összeszorított fogakkal. – Biztos vagyok benne, hogy ez szabálytalan.

Az doktornő nagyon egyenes tartással ült.

– Az lehetetlen. Végül is aláírta a szerződést.

– Nyilvánvalóan nem tudja, hogy a minta tőlem származik.

Grayson egy pillanatra lehunyta a szemét. Izzy zavart arckifejezésére gondolt, amikor belépett a vizsgálószobába. Mindig azt hitte, nem kedveli őt – és ezért soha nem akart nyíltan beszélni vele a megállapodásról, amelyet Juliannel kötött.

Az megállapodásról, amelyet jobb belátása ellenére kötött.

„A feleségem annyira szeretne gyereket – mondta a barátja. – És a te hibád, hogy nem csinálhatok neki.”

Izzy még ma is tele volt reménnyel. És ő tönkretette az álmát. Már másodszor.

Bűntudat fogta el.

– Azt hiszi, hogy a halott férje spermájával fogják megtermékenyíteni.

A doktornő felállt.

– Ez súlyos vád, Mr. Koh. Mi mindig a legnagyobb gondossággal járunk el. Minden érintett személyt pontosan tájékoztatunk a kezelés minden lépéséről.

Ekkor Graysonnak eszébe jutott valami.

– Írásban is tájékoztatják őket?

– Nos, ebben az esetben igen. Miss O’Sullivan Írországban él. Ma jött ide először személyesen.

Isabel soha nem említette neki, hogy olvasási és írási nehézségekkel küzd, de keresztfiának feltűnt, hogy a dadája rengeteg segítő alkalmazást tart a telefonján. Később Grayson is megfigyelte, hogy a mindennapokban hogyan küzd meg bizonyos akadályokkal. Abban az időben úgy tűnt, mindig valahol a közelben van. Sok időt töltött a csapattal, és nevetésével mindig felvidította a légkört.

A doktornő most néhány papírral legyezte magát.

– A ma reggeli hangüzenetében csak arról volt szó, hogy el kell halasztani a kezelést. Azt hittem, pénzügyi vitáról van szó.

– Tudja, hogy a nyilvánosság előtt állok. Ilyen érzékeny információkat aligha küldhetek el e-mailben. Hóviharban kellett vezetnem, mert a járatomat törölték.

Úgy vezetett, mint egy őrült, minden sebességkorlátozást figyelmen kívül hagyott.

És így is majdnem elkésett. Akkor az ő és Izzy élete örökre összefonódott volna.

Alig néhány nappal azután, hogy megkötötte a megállapodást Juliannel, vissza akarta vonni. Jó okkal. Elképzelte, milyen lenne látni Izzyt terhesen – és úgy tenni, mintha Julian gyerekét hordaná.

Megmasszírozta az orrgyökét. Bele se mert gondolni, mi lett volna, ha ez valóra válik.

Sötét, önző érzés támadt benne.

Ugyanaz, ami három évvel ezelőtt, amikor Izzy olyan botrányos módon Julian felesége lett.

Természetesen ő volt a hibás. Szinte Julian karjába lökte, miután a garázsában elragadta az indulat, és megcsókolta. Később megkérte Astridot, hogy ne hosszabbítsa meg a szerződését. Talán azért tette, hogy végre szabadon udvarolhasson Izzynek.

Tudnia kellett volna, hogy Izzy soha nem egyezett volna bele egy ilyen megállapodásba közte és Julian között. Miért hordaná ki egy olyan férfi gyerekét, akiben nem bízik?

Nem mintha Julian jobb lett volna. Korábban soha nem érdekelték a gyerekek, playboy agglegényként élt. Grayson megígérte neki, hogy soha nem fog igényt tartani a gyerekre. Ez volt a legkevesebb, amit tehetett, miután Julian elárulta neki, hogy a versenypályán történt baleset után meddővé vált.

De nem csak erről volt szó.

Julian soha többé nem fog versenyezni. Mindketten fiatalok voltak, tele ambícióval és egóval. Minden álmuk egy hely volt a híres Elite One csapatban. De egy sofőr és egy házvezetőnő fiaként Graysonnak szüksége volt egy pártfogóra – és ez Peter Liang lett.

Grayson mindent megtett volna, hogy megtartsa helyét a csapatban. Még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy túl kell szárnyalnia a legjobb barátját.

Julianre gondolva lehunyta a szemét.

A szüleik jó barátok voltak, bár Grayson szülei csak a Liang család alkalmazásában álltak. A család mindig nagylelkűen bánt Graysonnal, végül még egy magániskolába is elküldték Angliába Juliannel.

Ott kezdtek el gokartozni, és fedezték fel a versenyzés iránti szenvedélyüket, Julian apja pedig gondoskodott róla, hogy Grayson ugyanolyan esélyt kapjon, mint a fia. A Grayson és Julian apja között volt az, ami végül éket vert a két barát közé.

Julian és az átkozott titkolózása. Julian és az átkozott hazugságai.

Szörnyen kegyetlen lehetett Isabel számára, hogy ilyen hirtelen elvesztette a férjét. Talán ezt a gyereket tekinti az utolsó kapocsnak Julianhez?

– Szeretném, ha velem jönne, és elmagyarázná a helyzetet Miss O’Sullivannek – mondta Grayson.

Hirtelen szorító érzés fogta el a mellkasát. Kigombolta az inge legfelső gombját.

Egy fontos megbeszélés közepén értesítette a bankja, hogy a klinika kifizetést követel a kezelésért. A megbeszélés egy jótékonysági rendezvényről szólt – egy futóversenyről, amelyet hamarosan rendeznek meg Szingapúrban.

Mindent félre kellett tennie, és elindult Svájcba.

– Természetesen. – A doktornő idegesen megköszörülte a torkát. – Biztosíthatom, hogy ilyen még soha nem fordult elő.

– Teljes felelősséget vállalok, ha Miss O’Sullivan úgy dönt, beperli a klinikát. Vagy engem. De bármit is tervez, önnek segítenie kell elmagyarázni neki a tényállást.

– Természetesen – ismételte a doktornő. Arcán vörös foltok jelentek meg. Az ajtóhoz sietett, és odahívott egy nővért. – Kérem, vezesse Miss O’Sullivant az egyik rendelőbe.

A nővér a homlokát ráncolta.

– Miss O’Sullivan elhagyta a klinikát.

– Hogy… mit csinált?

– Elrohant mellettem, és valamit motyogott a friss levegőről. Röviddel utána hallottam, hogy elindul egy autó.

– Ebben a hóviharban? – kérdezte a doktornő megdöbbenve. – De az utakat hamarosan lezárják. Még a klinika is korábban bezár ma. – Graysonra nézett. – A pályaudvarok és a repülőterek ma zárva vannak. Nem juthat messzire.

Grayson káromkodott, és elsietett mellette. Anélkül hogy még egyszer visszafordult volna, elhagyta a klinikát. Nem állt szándékában visszajönni. Izzy sem fog.

Biztos nem, ha meghallja, amit mondani akar neki.

2. FEJEZET

Izzy megpróbált az útra koncentrálni.

Apró bérelt autója nehezen küzdötte fel magát a kanyargós hegyi úton, miközben a kavargó hópelyhek belepték a szélvédőt. Ez volt a legerősebb hóvihar, amit valaha átélt.

Megspórolhatta volna a telefont a repülőtérre, mert nyilvánvaló volt, hogy ma már nem indul innen több gép. Csípett a szeme, de nem engedte meg magának, hogy sírjon. A sírás ebben a helyzetben sem segít rajta.

Valahogy túl fogja élni ezt a napot. De mi lesz aztán? Egyedül soha nem tudná kifizetni a mesterséges megtermékenyítést. És a fenéket fog alamizsnát kérni Grayson Koh-tól. Ő Liangék oldalán áll, és ők nagyon világosan kifejezték, mit gondolnak Izzyről. Nem akarták elismerni a fiuk és Izzy házasságát, és bizonyos értelemben csalónak állították be.

Szorosan megragadta a kormányt, amikor az autó megcsúszott.

Most már csak néhány kilométer lehetett hátra a címig, ami Julian levelében állt. Az a hely, ahol a sikeres kezelés után kellett volna lábadoznia – nem pedig fejvesztve menekülés után.

A szalagkorlát látványától rossz érzése lett. Teljesen egyedül volt idekint. Az út mellett biztosan szakadék van, még ha a havazás miatt alig is lehet látni.

Ha egyszer elérte a célját, mindenképpen ott kell maradnia éjszakára. És ha az időjárás így marad, talán több napra is. Ugye már nem lehet messze?

Ránézett a mobiljára. Még egy kanyar, és ott kell lennie.

De ekkor az autó megcsúszott a jeges úton, és veszélyesen közel sodródott a szakadékhoz.

Izzy mély levegőt vett. Nem. Nem kockáztathat még egy ilyen kanyart. Meglátott egy keskeny pihenőhelyet, és odakormányozta az autót. Inkább gyalogol és fázik, mint hogy a mélybe zuhanjon. Tényleg lent kellett volna maradnia a városban, és keresni egy szállodát.

Káromkodva megragadta a hátizsákját, és kinyitotta az ajtót. Azonnal elborította a hó. Hamarosan annyira fáztak a lábujjai, hogy alig érezte őket.

Egyszer csak egy nehéz kapu előtt állt.

A zár kódját a mobiljába mentette, de annyira remegett a keze, hogy többször is meg kellett próbálnia, mire be tudta ütni a számokat.

Végül a kapu hangtalanul kinyílt, és rálátást nyújtott egy lenyűgöző, üvegből és fából épült alpesi házra, amely a hegyoldalba simult. Jobb oldalon egy lépcsőt vett észre. Lehet, hogy onnan fel lehet menni a főbejárathoz. De a combjai égtek, és annyira fázott, hogy inkább egyenesen a ház felé fordult.

Idelent is kell lennie bejáratnak.

Mire gondolt Julian, amikor felírta neki a címet? Vajon követte volna ide? Ekkorra ő már többször is közölte vele, hogy a házasságuk nem működik. Nem, azok után a hazugságok után, amiket Julian mondott neki.

Megkönnyebbülten felfedezett egy garázskaput. Ismét beütötte a számkódot. Amikor a kapu kinyílt, belépett. Egy sötét pincében találta magát, olaj- és gumiszag lengte be a levegőt.

Óvatosan tette egyik lábát a másik elé. Ez működésbe hozhatott egy mozgásérzékelőt, mert apránként kis lámpák gyulladtak fel a falon.

Egy sor autó állt itt, néhány darabokra szedve, mások megemelve. Kijáratot keresett. A leghátsó részen volt egy ajtó, amit szintén csak kóddal lehetett kinyitni.

Lépcső vezetett fel az előcsarnokba.

Izzy megállt, és ámulva nézett körül. Ez a hely elegánsabb volt, mint bármelyik szálloda. Meleg tölgyfa és márvány uralta a teret. A bútorok ízlésesek voltak, nemes arany és vörös árnyalatokban. De legjobban a hatalmas, padlótól mennyezetig érő kandalló tetszett neki, amely előtt egy puha, vörös kanapé állt.

Elbűvölten járta be a felsőbb szinteket. Itt több tágas hálószoba volt hatalmas baldachinos ágyakkal. Mindegyik panorámaablakokkal rendelkezett, amelyek valószínűleg pazar kilátást nyújtottak volna a hegyekre és a völgyre, ha nem tombol a hóvihar.

Nyomasztó volt a csend. Hirtelen betolakodónak érezte magát. De ilyen időjárás mellett nem maradt más választása, mint itt tölteni az éjszakát.

Nem mintha ez a gondolat megijesztette volna. A magányt és a váratlan helyzeteket jól tudta kezelni. Aki gyerekként egyik nevelőotthonból a másikba került, az alkalmazkodóképes.

Ez a gondolat megnyugtatta. Erőt adott neki.

Elhatározta, hogy soha nem adja fel. És meg akarta mutatni azoknak, akik azt hitték, egy szegény árvából nem lehet semmi. A saját útját járta az életben, eltökélten és megállíthatatlanul.

És saját gyereke lesz.

Hirtelen élesen megjelent a szeme előtt Grayson képe, ahogy hirtelen felbukkant a vizsgálószobában. Azóta nem látta, hogy Julian földi maradványait a magánrepülőgépre vitték.

Persze őt nem hívták meg a Liang családnál tartott gyászszertartásra. Grayson valahogy dühösnek tűnt, amikor megtudta, hogy nem szándékozik perre menni Liangékkal Julian örökségéért, ami járt volna neki.

És hirtelen nagyon kedves és megértő lett. Még arról is gondoskodott, hogy a szállodai szobájában lakhasson, amíg a temetéssel kapcsolatos formalitásokat intézik. És arról is, hogy egyen valamit, és aludjon egy kicsit.

Az utolsó találkozásukról egy szót sem ejtettek. A végzetes csókról sem.

A csók másnapján Izzy elhagyta Szingapúrt Julian jachtján, és onnantól a sors vette át az irányítást.

Rövid házasságuk alatt Grayson mindig rideg volt, de a közös gyász idején Izzynek az a benyomása támadt, hogy valójában melegszívű ember. A krematóriumban még a kezét is fogta.

Julian tudta, hogy Izzy figyelmét először Grayson keltette fel, amikor csatlakozott az Elite One csapathoz. És tudta, mennyire fájt neki, hogy Astrid – Grayson kérésére – nem hosszabbította meg a szerződését.

Ezután Izzy elhamarkodottan elutazott Juliannel a férfi jachtján Balira. Tudatában volt, hogy az ő indítékai sem teljesen egyszerűek. Mindig is nehezen bízott meg másokban.

De csak Julian halála után kezdte feldolgozni a múltat. Ezáltal végül képesnek érezte magát, hogy gyereket szüljön, saját családot alapítson, és biztonságos, tartós otthont teremtsen magának.

A munka Astridnál a legizgalmasabb volt, amit valaha is átélt.

Az Elite One összetartó csapat volt, és bárki másnak nehéz lett volna beilleszkedni oda – ha nem lett volna Astrid fia. Mindenki imádta a kétéves Lucát, és ennek megfelelően a dadáját is tárt karokkal fogadták.

Kivéve Grayson.

Ő mindig komoran nézett rá, és Izzy nevetése mintha lepattant volna hideg vonásairól. Ennek ellenére Izzy beleszeretett.

Nem tudta elhessegetni az érzést, hogy Grayson gyanakodva figyeli. Még Astrid is észrevette, hogy most még több időt tölt a keresztfiával. Talán szemmel akarta tartani Izzyt. Talán azt hitte, a folyamatosan változó, rikító hajszíneivel és szabad szellemével kárt tesz a keresztfiában.

De aztán megcsókolta.

Izzy biztos volt benne, hogy senki sem tud erről a csókról. De utána Astrid valahogy furcsán viselkedett vele. A partin, az utolsó estéjükön Szingapúrban, mielőtt visszatértek volna Londonba, Astrid közölte Izzyvel, hogy nem hosszabbítja meg a szerződését.

Olyan érzés volt, mintha egy vödör jeges vizet öntöttek volna a fejére.

Hogy Astrid utána magához ölelte, azt mintha csak messziről észlelte volna. Astrid megígérte, hogy segít neki eladni az illusztrációit egy kiadónak. Megvoltak hozzá a szükséges kapcsolatai és befolyása.

Izzy lenyelte a könnyeit, mosolyt erőltetett az arcára, és visszatért a partira.

Számtalan ital után Julian Liang karjában találta magát. A férfi meghallgatta és vigasztalta. Julian izgalmas férfi volt, tele kalandvággyal és merészséggel. Ráadásul elhalmozta bókokkal.

Amikor megkérdezte, szeretne-e másnap Balira utazni vele – mint barátok –, ő megragadta a lehetőséget. Nem tudta volna elviselni még egy napig sem az érzést, hogy elutasítják.

Julian pedig pontosan azt mondta neki, amit hallani akart. Azt állította, a kevés alkalmak során, amikor a versenyeken találkoztak, beleszeretett. Elege van a vándorló életből, készen áll letelepedni és családot alapítani.

Alig néhány héttel később összeházasodtak.

Grayson ezután többször is felhívta barátját, dühtől elvakítva. Izzyt nem lepte meg, hogy az emberek azt hitték, ő akaszkodott Julianre. A sármos, életvidám Julian Liangra.

Még kevésbé volt meglepő, hogy senki sem akart hinni neki, amikor rájött, milyen is Julian valójában – és mik az igazi indítékai. Julian a csőd szélén állt, s hogy rávegye szupergazdag szüleit, adják át neki az örökségét, unokákat ígért nekik.

Izzy tekintete egy falon lógó festményre esett. Egy modern tárgy volt rajta. Egy tárgy, amely rettenetesen ismerősnek tűnt számára. Egy aranyszínű sisak volt.

Lassan csóválta a fejét. Egész idő alatt furcsa, kellemetlen érzése volt. Amikor most újra körülnézett, megtalálta a bizonyítékokat.

Nem voltak fotók, és alig voltak díszek, de az egyik falnál egy polc állt arany trófeákkal. Közelebb lépett, és megvizsgálta a feliratot. Aztán hátrahőkölt, mintha megégette volna magát.

Ez Grayson háza.

Julian előbb eltitkolta előle, hogy Grayson pénzéből akarja fizetni a mesterséges megtermékenyítést, aztán ráadásul megadta neki Grayson magánházának biztonsági kódját is.

De ő nem marad itt, hogy kiderítse, miért tette. Felkapta a hátizsákját, és kirohant az előcsarnokba.

Ekkor kinyílt a bejárati ajtó. A hó kavargott annak a férfinak a sziluettje körül, akivel semmiképpen sem akart találkozni.

– Hogy a fenébe jutottál fel erre az utcára? – morogta Grayson.

– Gyalog jöttem – válaszolta Izzy, és megpróbált nem hátrálni.

– Hóviharban? Meg akarsz halni? – Zihálva a mellkasára tette a kezét. – Megtaláltam a kocsidat az út szélén. Azt hittem…

Valami bajod esett.

Izzy élesen a szemébe nézett. Jobban megnézte Grayson egyáltalán nem dühös. Nem: aggódik. Érte.

– Ez a cím szerepelt a papírokon, amiket kaptam. Ha tudom, hogy a te házad, nem jöttem volna ide. De ne aggódj, épp indulni akartam.

– Ne menj el.

Izzy nem törődött a szavakkal, és kilépett a jeges levegőre.

A vihar időközben még erősebb lett. Grayson kocsijára már vastag hóréteg rakódott. Nehéz terepjáró volt, sokkal alkalmasabb az útra, mint az ő bérelt autója.

De lefelé könnyebb, nem?

Nincs más választása, nem maradhat itt egyedül Graysonnal.

– Az ég szerelmére, gyere vissza! – hallotta a férfi kiáltását. – Beszélnünk kell.

– Nem kell – kiáltotta vissza Izzy a válla felett. – Még azt sem engedted, hogy én fizessem a kezelést. Mindent tönkretettél. Most maradhatsz itt egyedül a hideg jégpalotádban. Illik a jellemedhez.

Kisietett az utcára.

Rögtön megbánta a döntését. Ez nem egy szokványos vihar volt, hanem kész apokalipszis.

De Izzy olyan ember volt, aki impulzív döntéseket hoz, és könyörtelenül végre is hajtja őket. Nem meggyőződésből, hanem puszta makacsságból.

Megcsúszott az úton. Csizmájával nem talált támaszt, és rájött, hogy egyenesen siklik lefelé a lejtőn. Keze a semmibe markolt, szíve a torkába ugrott.

Aztán valaki erősen megragadta a karját.

– Ennyire gyűlölsz, hogy inkább kitöröd a nyakad?

A férfi szorítása égette, pedig három réteg ruha volt közöttük. Amikor Grayson elengedte, alig tudott egyenesen állni.

Szörnyű érzés kerítette hatalmába. Mintha sötétben tapogatózna – mintha eltitkoltak volna előle egy fontos tényt, és most vakon botorkálna, pedig korábban olyan szép tervet eszelt ki magának.

Mintha a legnagyobb félelmei törnének felszínre.

– El kell jutnom a kocsimhoz – mondta gyengén.

– Azt már félig betemette a hó. Gyere vissza a házba, el kell magyaráznom valamit. Amint a vihar elvonul, máris elmehetsz.

Izzy lenézett az utcára. Ez nem úgy nézett ki, mint egy téli meseország. Inkább fenyegető volt. Ijesztő. Mintha a hó őt is eltemetné, ha túl sokáig maradna itt.

Egy szót sem szólva megfordult, és visszabotorkált a házba.

Pár perccel később Grayson begyújtotta a kandallót, és főzött teát. A kandalló előtt álltak egymással szemben, és a férfi nagyon figyelmesen nézte, mintha attól félne, megijeszti.

– Most beszélni fogok, te pedig meghallgatsz. Megértetted? – Mély levegőt vett. – Van valami ezzel a klinikával kapcsolatban, amiről nem tudsz.

Hüvelyk- és mutatóujjával az orrgyökét dörzsölte. Idegesnek tűnt. Majdnem… kínlódónak. Ez nem az a magabiztos, tökéletes showman volt, akit a tévéből ismertek.

Itt valami nem stimmel. Nagyon nem.

Izzy a kanapéra ereszkedett. Grayson az ablakhoz ment, majd vissza a kandallóhoz.

Találkozott a tekintetük.

– Isabel, az a spermaminta… nem Juliané. Ha elvégezték volna a megtermékenyítést, akkor… az én gyerekemet szülted volna meg.

3. FEJEZET

Az összes lehetséges reakció közül, amelyre Grayson számított, ez volt a leginkább nyugtalanító.

Izzy arca teljesen megkövült. Mozdulatlanul és csendben ült a vörös bársonykanapén, miközben minden élet kihunyni látszott a korábban még csillogó szemében. Gyönyörű arca máskor mindig olyan élénk volt, formás teste állandó mozgásban. Most úgy tűnt, mintha belül összeomlana.

Így hát Grayson egyszerűen tovább beszélt.

Elmesélte Julian telefonhívását, és hogy a versenybaleset miatt úgy érezte, ő a felelős Julian meddőségéért, ezért vállalta ezt az őrült megállapodást.

Mivel Izzy továbbra sem reagált, magára hagyta, hogy feldolgozza a hírt.

El kellett intéznie néhány telefonhívást és meg kellett néznie az időjárás-előrejelzést. Még nem látszott javulás. Itt kell maradniuk.

Kettesben.

Amikor visszatért a nyitott nappaliba, Isabel megkérdezte, melyik hálószobában aludhat. Megmutatta neki, és a nő szó nélkül becsukta maga mögött az ajtót.

Grayson elindult valami ehetőt keresni, és elkezdett főzni.

Lelkiismeretlen és kegyetlen volt Juliantől azt tervezni, hogy a felesége tudta nélkül kihordatja vele egy másik férfi gyerekét. De az, hogy ő maga nem is próbált erről beszélni Isabellel, bizonyos értelemben bűntársává tette.

Egyszerűen feltételezte, hogy ez Isabel kívánságának is megfelel. Grayson még olyan papírokat is aláírt, amelyek mentesítették a pénzügyi felelősség alól, ha Isabel és Julian házassága megromlik, és őt vonnák be apaként.

Szégyellte magát, hogy akkoriban csak a saját kockázatára gondolt.

Aztán a gondolat, hogy Isabelt a gyerekével látja, álmatlan éjszakákat okozott neki.

Julian azt állította, Isabel annyira szeretne gyereket, hogy attól fél, elhagyja őt, ha megtudja, hogy meddő. Megállapodtak, hogy keresnek egy donort – lehetőleg olyan valakit, akit ismernek.

Grayson végül nem tudta visszautasítani a kérést. Időközben azonban elgondolkodott, hogy a Julian által elmondottakból mennyi is felel meg a valóságnak.

Isabel nem buta, de Julian hihetetlenül manipulatív tudott lenni, ha akart valamit. Többször is megjegyezte, hogy Grayson furcsán viselkedik, amikor Isabel a közelben van.

Juliant a szülei megfosztották örökségétől, amikor függősége a csúcson volt. Egy ideig Grayson adott neki kölcsön, de aztán abbahagyta – annak ellenére, hogy tudta, ez csak még jobban megterheli a barátságukat.

És még egy szerencsétlen körülmény okozott neki fejfájást.

Amikor megkérte Astridot, hogy engedje el Isabelt, pont az ellenkezőjét érte el: egyenesen Julian karjába kergette a lányt.

Egész délután törte a fejét, hogyan fajulhatott idáig a helyzet.

Isabel csak késő este jött elő. A konyhában keresett valami ennivalót, és végül talált egy csomag kekszet. Komoran bámult ki a sűrű hóesésbe.

– Csináljak még egy teát? – kérdezte Grayson. Inkább parancsnak hangzott, mint kérdésnek, és gyorsan megpróbált barátságos arcot vágni.

Isabel felhúzta a szemöldökét.

– Azt hiszem, ez a helyzet valami erősebbet igényel, mint a tea. Nem gondolod? – A hangja még mindig rettenetesen közömbös volt. Grayson még soha nem látta ilyennek.

Válaszát meg se várva átment a nappalin a drága italokkal teli vitrinhez. Mutatóujjával végigsimított a címkéken, végül egy drága whiskyt vett elő. Bőségesen töltött, és egy hajtásra kiitta a poharat.

– Ez nem jó ötlet. – Grayson odalépett hozzá, és eltolta előle az üveget.

– Add vissza! – mondta Isabel, és ezúttal a hangja kissé élénkebb volt.

– Csak miután megbeszéltük. És józanul.

– Miről beszélgessünk még, Grayson? – Szemei keskeny réssé szűkültek. Lila körömlakkal festett keze szorosabban markolta a csiszolt poharat. – Hogy Julian miért akarta rám sózni másnak a babáját? Vagy hogy te miért vettél részt ebben az őrültségben?

– Már mondtam: azt hittem, tudsz a megállapodásról.

– És azt hitted, egyszerűen beleegyezek, anélkül hogy megbeszélnénk?

– Nem volt titok, hogy én okoztam Julian balesetét. Miattam ért véget idő előtt a karrierje. De az nagyon is titok volt, hogy emiatt meddővé vált. Mindig reméltem, hogy valahogy jóvá tudom tenni. Aztán megkaptam a lehetőséget.

– Szóval ez volt a vezeklésed? – Izzy dühösen meredt rá.

– Rábeszélt, de már pár nappal később megbántam. Felhívtam, mondtam neki, hogy nem tudom végigcsinálni. Még aznap este… túladagolta magát.

Izzy ránézett.

– Egész idő alatt azt hitted, hogy ezért tette?

Grayson komolyan nézett rá.

Izzy szomorúan ingatta a fejét.

– Ez ugyanaz az este volt, amikor megmondtam neki, hogy szakítanunk kell. Őrület, mi? Micsoda bizarr páros vagyunk.

A gyász és a bűntudat égett Grayson mellkasában.

Az előbb még mindenféle magyarázatot kigondolt magának. Okos szavakat és alattomos érveket, amikkel valahogy ki akarta magát húzni a helyzetből.

De most már egyik sem tűnt helyénvalónak. Most már csak fájt neki, hogy így látja Izzyt. Egy erős, életvidám nőt, aki a szeme láttára omlott össze.

Amikor Izzy az üvegért nyúlt, nem tartotta vissza.

Újra megtöltötte a poharát, és apró fülhallgatókat dugott a fülébe. Rögtön utána Grayson kemény rockzene hangjait hallotta. Izzy mindig is szerette ezt: rockzenét és tinipopot, néha giccses musicaleket.

Bárcsak ne jegyzett volna meg ennyi mindent erről a nőről.

Aggódva nézte, ahogy legurít egy újabb pohár whiskyt. Aztán még egyet.

A negyedik pohárnál megállt, és úgy tűnt, meggondolta magát. Levette nehéz csizmáit, és finoman előre-hátra ringatózott a zene ritmusára.

Grayson a kanapéról figyelte. Azt mondta magának, hogy csak vigyáz rá, nehogy véletlenül kárt tegyen magában.

De az igazság az volt, hogy egyszerűen nem tudta róla levenni a szemét.

Végül erőt vett magán, és bement az irodájába. Válaszolt a legfontosabb e-mailekre, és foglalkozott a megkeresésekkel, amelyek a jótékonysági rendezvényre érkeztek.

Ezúttal a szülővárosában, Szingapúrban rendezik meg a tiszteletére, mivel visszavonul az aktív versenyzéstől. Az esemény tökéletes alkalmat nyújt a terve bemutatására: a Verdant Race Tech tulajdonostársaként továbblép, és ügyvezető igazgató lesz.

A Verdant izgalmas vállalkozás volt, amely fejlesztéssel és megújuló energiákkal foglalkozott az autóiparban. Már a cég tíz évvel ezelőtti indulásakor részvényeket vásárolt belőle, és nem bánta meg. Hitt a koncepcióban, mindennap megerősítést nyert, és azt tervezte, hogy hamarosan saját versenyistállót alapít. Már jövőre indulni akart az Elite E-ben, a világ leggyorsabb elektromos autóinak bajnokságában.

Ezenfelül megalapította a Boost Academyt, egy világméretű kezdeményezést, amelynek célja az volt, hogy segítse a kispénzű családból származó fiatal versenyzőtehetségeket.

Eddig karrierje szüntelen hajszába sodorta a világ körül. Ügyvezető igazgatóként nyugodtabb lesz az élete. Ez a gondolat időnként fejfájást okozott neki, de úgy vélte, jobb, ha versenyzői karrierje csúcsán száll ki, mint ha túlhajszolná magát.

A Verdant központja Monacóban volt, az autósport egyik legfontosabb központjában. De Grayson sok mindent el tudott intézni Szingapúrból is. Az elmúlt húsz évben igyekezett minél többet megtanulni arról, hogyan kell sikeresen vezetni egy vállalatot.

Eltűnődött, mit láthatott benne Izzy. Valószínűleg csak a távolságtartó, elszánt sportolót. Grayson számára ez nem választás volt – hanem túlélési stratégia. Egyszerűen meg kellett tanulnia, hogy sikeresnek kell lennie, ha azt akarja, hogy elfogadják. Keményen dolgozó szülők egyszerű fiaként kétszeresen meg kellett feszítenie az erejét, hogy elérjen valamit.

A kamerák előtt elérhetetlennek mutatta magát. Az idő múlásával alig vette észre, hogyan változott meg a személyisége.

Hangos csobbanás rázta ki gondolataiból.

Ránézett az órára. Már jóval később volt, mint gondolta. Kisietett a nappaliba. Izzy nem volt ott, de a félig fedett erkély ajtaja nyitva állt.

Kilépett az éjszakai hidegbe, és megtorpant, amikor meglátta Izzyt, aki könnyű ruhában készült beszállni a fűtött jakuzziba. Pár lépéssel ott termett, de ő addigra már derékig a vízben ült. Már csak fekete melltartót és hozzáillő, csipkés szegélyű fekete bugyit viselt.

Nem mintha alaposan megnézte volna. Már régen megtanulta, hogy ne nézze meg túl alaposan Isabel O’Sullivant.

Hangosan megköszörülte a torkát. Isabel összerezzent, és karját keresztbe fonta dús mellén. Bár a csempe fűtött volt, és a víz is meleg, a levegő hideg volt, és Izzy arcán látszott, hogy szörnyen fázik.

És nyilvánvalóan részeg.

A jakuzziban fürödni nem igazán jó ötlet. Grayson kinyújtotta felé a kezét.

– Ne légy ünneprontó – mondta Izzy, és meglepő erővel ellökte a kezét.

– Túl sokat ittál. – Tekintete Izzy mellére esett. A mellbimbói felálltak, ez a nedves fekete anyag alatt is jól látszott.

– Tévedsz. Határozottan túl keveset ittam. – Sóhajtott, majd teljesen belemerült a vízbe.

Grayson szíve hevesen dobogni kezdett, amikor látta, hogy a víz elborítja a haját. Letérdelt a medence szélére, mindkét kezével a vízbe nyúlt, és megragadta a vállánál. Az ingujja teljesen átázott, de sikerült felhúznia.

Izzy ránézett, és vidáman egy nagy adag vizet köpött az arcába.

– Azt hiszem, elég volt ennyi – morogta Grayson, és megpróbálta közelebb húzni a medence széléhez. Ha ez így folytatódik, ez nő még megfullad.

– Te nekem nem parancsolsz – vágott vissza Izzy. Szemében sötét tűz lobogott.

Nyilvánvalóan az alkohol hozta ki belőle azt a haragot, amelyet korábban elfojtott. Jól van így. Ezt jobban szerette, mint azt a kísérteties, közömbös Isabelt.

Grayson csak szenvedélyes, impulzív nőként ismerte. A csoportból mindig ő volt a leghangosabb, ő beszélt és nevetett a legtöbbet, és mindig mozgásban volt.

Talán meg kell próbálnia igazán feldühíteni, hogy kihozza ebből a jakuzziból.

– Azonnal kijössz, Isabel!

Ez a hangnem általában bevált a tolakodó újságírók és arrogáns milliomosok esetében. Grayson sokáig dolgozott azon, hogy ilyen szigorúan és tekintélyt parancsolóan hangozzon.

De Isabelnél nem hatott. Ő csak a szemét forgatta.

Grayson mély levegőt vett. Leguggolt. Talán egyszerűen csak meg kellene fogni azt a csinos szőke lófarkat, és kihúzni a vízből.

– Nem hagyhatlak itt egyedül. Túl veszélyes.

– Túl veszélyes – utánozta Izzy. – Hát, nem kell egyedül maradnom.

Villámgyorsan megragadta mindkét kezével a férfi ingét, és egy mozdulattal lehúzta. Grayson elvesztette egyensúlyát, és a vízbe esett.

Isabel nevetett, és gyorsan elhúzódott a túlsó partra.

Grayson felállt.

– A fenébe is, teljesen fel vagyok öltözve – morogta.

– Levetkőztél volna, ha megkérlek? – kérdezte Izzy ártatlan mosollyal.

– Gondolom, tudod a választ.

Sóhajtva elkezdte kigombolni az ingét. Izzy tekintete égette a bőrét, miközben levetkőzött. A nadrágot magán hagyta, hogy legalább a szükséges illemet megőrizze. Aztán óvatosan letette antik óráját a medence szélére.

– Az… az nem romlott el, ugye? – kérdezte ijedten Izzy.

– Szerencsére nem érte ugyanaz a sors, mint a cipőmet.

Grayson ránézett. A gúnyos mosoly eltűnt Izzy szeméből, helyette bűntudat látszott rajta. Egyszer elmesélte neki, hogy elhunyt apja utolsó ajándéka ez az óra, és többet jelent neki, mint bármelyik drága darab, amit megengedhetne magának.

Izzy hátrahajtotta a fejét, és nézte, ahogy a szőke copfja kavarog a vízben.

– Biztos nehéz neked látni, ha valaki jól érzi magát.

– Miért? Szerinted én soha nem érzem jól magam?

– Valószínűleg nem. Kivéve Lucával. Vagy amikor a gyors autóiddal játszol. – Izzy felnézett az üvegtetőre, amely kilátást nyújtott a sötét éjszakai égboltra. – Talán csak nehezedre esik a közelemben lenni. Az életem biztos kaotikusnak tűnik neked, Mr. Tökéletes.

– Egyáltalán nem vagyok tökéletes, Isabel.