Rebecca Yarros

IRON FLAME

VASLÁNG

A mű eredeti címe: Iron Flame by Rebecca Yarros

Fordította:Bartók Imre

Copyright © 2024 by Rebecca Yarros

Hungarian Translation © 2024, Bartók Imre

This edition is publishedby arrangement with Alliance Right Agency

c/o Entangled Publishing, LLC

Cover art and design by Bree Archer and Elizabeth Turner Stokes

Stock art by Peratek/Shutterstock

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Az én zebráimnak.

Nem minden erő a testből fakad.

A Vasláng nagy fordulatszámon pörgő, kalandos fantasy, amely a sárkánylovasok brutális és versengéssel teli hadiiskolájában játszódik. A regény világában nem ritka a pszichológiai és lelki terror, az elzárás, az erőszak, a komoly sérülések, az életveszélyes helyzetek, a vér, a végtagok elvesztése, az égetés, a gyilkosság, a halál, az állatok pusztulása, továbbá előfordul benne durva nyelvhasználat, családtagok elvesztése, gyász és szexualitás. Azok az olvasók, akik érzékenyek az ilyesmire, jobb, ha már most felkészülnek, mi vár rájuk – és amint megacélozták a lelküket, máris csatlakozhatnak a forradalomhoz…

A következőkben olvasható szöveget navarre-iról Jesinia Neilwart, a Basgiath Hadi Iskola Írnokok Kvadránsának kurátora ültette át a modern nyelvre. Minden, a szövegben leírt esemény megfelel a valóságnak, és az elesettek iránti tisztelet jeleként az elhunytak nevét egytől egyig eredeti formájukban őrizték meg. Találja meg az utat a lelkük Malekhez.

ELSŐ RÉSZ

„Az Újraegyesítés 628. évében feljegyeztetik, hogy Aretiát a szeparatista mozgalmat beszüntető egyezmény értelmében sárkánytűzzel felégették. Azok, akik elmenekültek, túlélték, azok, akik nem így tettek, örökre a romok között maradtak.”

– 628.85 Nyilvános Közlöny (lejegyezve Cerella Neilwart által)

ELSŐ FEJEZET

A forradalom íze furcsa módon… édes.

Az aretiai erődítmény zsúfolt konyhájában ülök, és a hatalmas, durva faasztal túloldaláról méregetem a bátyámat, miközben a mézes süteményt majszolom, amit ő tett a tányéromra. A mindenségit. Meg kell hagyni, egész finom.

Persze lehet, hogy csak azért érzem annak, mert már három napja nem ettem, miután egy nem is annyira mitológiai teremtmény oldalba szúrt a mérgezett pengéjű késével, amibe kis híján belehaltam. Sőt, egész biztosan belehaltam volna, ha nem bukkan fel Brennan, aki most egy pillanatra sem hagyja abba a vigyorgást.

Könnyen lehet, hogy ez lesz életem legszürreálisabb élménye. Brennan tehát életben van. A veninek, a sötét mágia használói, akikről nemrég még azt hittem, hogy csak a mesékben léteznek, szintén valóságosak. Brennan életben van. Aretia is áll, noha hat évvel ezelőtt, a Tyrr-felkelést követően felégették. Brennan életben van. Nekem pedig egy új, háromcentis sebhely húzódik a hasam oldalán, de legalább nem haltam meg.

Brennan. Életben. Van.

– Finom a süti, ugye? – kérdezi, és ő is elvesz egy darabkát a köztünk lévő tányérról. – Azokra emlékeztet, amelyeket az a szakács készített, amikor Calldyrban állomásoztunk. Emlékszel?

Csak nézem és rágok.

Brennan annyira… önmaga. És közben mégis merőben eltér attól, ahogyan emlékeztem rá. A barnásvörös tincseit hátrasimítva viseli, és már nem hullnak úgy a homlokába, mint régen, azonkívül kiveszett az arcából az egykori lágyság, és helyette parányi szarkalábak jelentek meg a szeme körül. De a mosolya? A tekintete? Kétség sem férhet hozzá, hogy ő az.

És az egyetlen feltétele, hogy muszáj ennem valamit, mielőtt visszavisz a sárkányaimhoz? Ez is annyira jellemző rá.

Nem mintha Tairn bárkitől is engedélyt kérne, ami csakis azt jelentheti…

– Szerintem is enned kell valamit – Tairn mély, önérzetes hangja tölti meg a tudatomat.

– Igen, igen, tudom – felelem. Mentálisan Andarna felé tapogatózom, miközben az egyik konyhai kisegítő elsiet mellettem, és lopva Brennanra mosolyog.

Andarna nem válaszol, de érzem a kettőnk közt meglévő izzó kapcsolatot, habár most már nem olyan aranyszínű, mint amilyenek a pikkelyei. Nem igazán tudom fejben magam elé képzelni, és mintha egy kissé még mindig szédülnék. Valószínűleg alszik, ami nem meglepő, miután minden erejére szüksége volt, hogy megállítsa az időt. A Ressonban történtek után könnyen lehet, hogy egy egész hétig aludnia kell.

– Szinte egy szót sem szóltál. – Brennan ugyanolyan mozdulattal dönti egy kissé oldalra a fejét, mint amikor egy megoldandó problémán szokott töprengeni. – Kicsit ijesztő.

– Szerintem az ijesztő, hogy nézed, ahogy eszem – felelem rekedtes hangon.

– És? – Szégyentelenül megvonja a vállát, és ahogy ismét elmosolyodik, láthatóvá válik az ismerős gödröcske az arcán. Ez az egyedül megmaradt kölykös dolog benne. – Pár napja még majdnem biztos voltam benne, hogy nem csak azt nem fogom többé látni, hogy eszel. – Nagyot harap a süteményből. Úgy tűnik, legalább az ő étvágya megmaradt a réginek, amiben van valami megnyugtató. – Egyébként szívesen, amiért befoltoztalak. Fogadd úgy, mint a huszonegyedik születésnapi ajándékodat.

– Köszönöm. – Ezek szerint átaludtam a születésnapomat. És azt hiszem az, hogy élet és halál között lebegtem az ágyban fekve, egyelőre elegendő drámával szolgált a kastély lakóinak; vagy hogy is hívják ezt a helyet.

Xaden unokatestvére, Bodhi bukkan fel a konyha bejáratában. Uniformist visel, a karja fel van kötve, fekete hajzuhataga láthatóan frissen nyírt.

– Aisereigh alezredes – mondja Bodhi, majd átad egy borítékot Brennannak. – Ez most érkezett Basgiathból. A lovas ma estig itt marad, ha esetleg válaszolni kívánsz. – Bodhi rám mosolyog, és ismét meglepődök rajta, hogy mennyire úgy fest, mintha Xaden kedvesebb változata volna. Aztán biccent felém, majd sarkon fordul, és elhagyja a helyiséget.

Basgiath? Újabb lovas érkezett? Vajon hányan lehetnek? Tulajdonképpen mekkora ez a forradalom?

A kérdések gyorsabban zúgnak át a fejemen, mint hogy kimondhatnám őket.

– Várjunk csak. Alezredes vagy? És ki a csuda az az Aisereigh? – kérdezem. Nyilván ez a legfontosabb, amit sürgősen ki kell derítenem.

– Sejtheted, hogy meg kellett változtatnom a családnevem. – Rám pillant, majd feltöri a kék viaszpecsétet, és kinyitja a borítékot. – Meglepődnél, hogy milyen hamar feljebb lehet kapaszkodni a ranglétrán, ha történetesen gyorsan halnak azok, akik feletted vannak – folytatja, majd elolvassa a levelet, szitkozódik egyet, aztán becsúsztatja az irományt
a zsebébe. – Várnak a Gyűlésen. Fejezd be az étkezést, és félóra múlva találkozunk. Akkor majd elviszlek a sárkányokhoz.
– A gödröcske és a nevetés ráncai mind eltűnnek, és nem marad más a nyomukban, csak egy férfi, egy katonatiszt, akit alig ismerek meg. Brennan akár idegen is lehetne.

Anélkül, hogy megvárná a válaszomat, hátratolja a székét, feláll, és elhagyja a konyhát.

Iszom egy korty tejet, és továbbra is meredten nézem az üres helyet, ahol az imént még a bátyám ült. A széke még mindig úgy áll a helyén, mintha bármelyik pillanatban visszatérhetne. Lenyelem a maradék kekszet, majd felszegem az állam, és eldöntöm, hogy nem fogok még egyszer így várni rá.

Feltápászkodom, és utána indulok. Elhagyom a helyiséget, majd végigmegyek a hosszú folyosón. Biztosan sietett, mert már sehol sem látom.

Az aprólékosan megmunkált szőnyeg lágyan surrog a talpam alatt. A folyosó széles és magas, majd egyszer csak – hűha! A kacskaringós, lecsiszolt dupla lépcső, két oldalt
a szintúgy gondosan megfaragott korlátokkal egy, kettő, három… négy emelet magasba emelkedik előttem.

Korábban csak a bátyámra figyeltem, de most végre van egy kis időm rácsodálkozni a hely hihetetlen építészeti megoldásaira. Mindegyik emelet el van csúsztatva egy kissé az előzőhöz képest, mintha a lépcső egyenesen annak a hegynek az oldalát követné, amelybe az egész erődöt vájták. A reggeli fény tucatnyi kisebb ablakon keresztül árad be, amelyek az egyetlen díszítőelemet jelentik az erőd bejáratát képező, masszív duplaajtók fölött kezdődő szinteken. Az ablakok mintha mintába rendeződnének, de túl közel állok hozzájuk, hogy az egészet ki tudjam venni.

Nincs megfelelő perspektívám – ami egyébként remekül kifejezi a jelenlegi helyzetemet.

Két őr figyeli árgus tekintettel minden lépésemet, de nem akarnak megállítani, amikor elmegyek mellettük. Ezek szerint legalább nem vagyok fogoly.

Továbbmegyek az épület központi termén, és hamarosan hangokat hallok az egyik szobából, amely előtt a két nagy, mívesen faragott ajtó közül az egyik résnyire nyitva van. Odalopakodom, és rögtön felismerem Brennan hangját.

– Ez nem fog működni – mondja Brennan. – Következő javaslat?

Átmegyek a hatalmas folyosón, magam mögött hagyva az oldalról nyíló két további szárnyat. Ez a hely egyszerűen hihetetlen. Félig palota, félig otthon, de teljes egészében megfelel mindannak, amit egy erődítménytől vár az ember. Hat évvel ezelőtt a vaskos kőfalak mentették meg a pusztulástól. Az alapján, amit olvastam, a Riorson-házat sosem győzte le egyetlen sereg sem, és még a három, általam ismert ostrom idején sem adták meg magukat.

A kő nem ég el. Ezt mondta Xaden. A várost, amely most már inkább csak falunak nevezhető, szép csendben, titokban újjáépítették, mégpedig mindezt Melgren tábornok orra előtt. Az ereklyék, vagyis a felkelésben részt vevő, kivégzett tisztek gyerekeinek testén lévő mágikus jelek valahogy elrejtik ezt a helyet Melgren elől – ehhez mindössze arra van szükség, hogy legalább hárman gyűljenek össze egy helyen, és Melgren pecsétereje máris működésképtelenné válik. Ekkor már nem látja előre azoknak az ütközeteknek a kimenetelét, amelyekben a megjelöltek is részt vesznek, és azt sem tudja, hogy az ereklyét viselők miben mesterkednek errefelé.

A Riorson-ház néhány szempontból Basgiathra emlékeztet, a hadiiskolára, ahol azóta élek, hogy anyámat főparancsnokként ide küldték – mindkettőre igaz, hogy jól védhető helyre építették, mindkettőnek acéllal megerősített, kétszárnyú ajtó alkotja a bejáratát, és mindkettő padlóját kockakövekkel rakták ki. Ezzel azonban nagyjából véget is érnek a hasonlóságok. Itt ugyanis nemcsak a háborús hősök mellszobrai vannak kiállítva, hanem igazi műalkotások díszítik a falakat. Biztos vagyok benne például, hogy egy eredeti poromieli faliszőnyeg csüng alá azon a helyen, ahol most Bodhi és Imogen állnak.

Imogen az ajkához emeli az ujját, majd int, hogy csatlakozzak hozzá és Bodhihoz. Odamegyek hozzájuk, és észreveszem, hogy Imogen féloldalt lenyírt haját nemrégiben élénk rózsaszínre festették; alighanem akkor történhetett, amikor én mélyen aludtam. Láthatóan kényelmesen érzi magát ezen a helyen, akárcsak Bodhi. Egyedül Bodhi felkötött karja és Imogen felszakadt ajka árulkodik róla, hogy alig pár nappal ezelőtt komoly ütközetben vettek részt.

– Valakinek ki kell mondania a nyilvánvalót – jelenti ki egy szemfedőt viselő, karvalyorrú, idősebb férfi a kétszintes terem majdnem egészét kitöltő asztal túloldaláról. Csomókban aláhulló, ősz haj keretezi enyhén lebarnult, viharvert ábrázatának mély barázdáit, az állkapcsa pedig olyan hosszúkás, mint egy gnúnak. Hátradől a székében, és kerekded hasára fekteti vaskos tenyerét.

Az asztal körül akár harmincan is kényelmesen elférnének, de jelenleg mindössze öten foglalnak helyet az egyik oldalon. Mindannyian fekete röpszerelést viselnek, és olyan szögben ülnek, hogy teljesen meg kellene fordulniuk ahhoz, hogy észrevegyenek. Brennan az asztal előtt járkál, de ő is úgy helyezkedik el, hogy nem tudna egykönnyen észrevenni.

A szívem a torkomba ugrik, amikor rájövök, még szükségem van egy kis időre, amíg teljesen fel tudom fogni, hogy Brennan életben van. Valahogy pontosan olyan, mint amilyennek emlékeztem rá, és közben mégis másmilyen. Mindenestre itt van – él, lélegzik, és jelenleg a hosszú fal előtt csüngő, a Kontinenst ábrázoló térképet mustrálja, amelynek mérete a basgiathi tanteremben lévőével vetekszik.

És a térkép előtt, fél karját a masszív szék támláján nyugtatva, a többi jelenlévőt méregetve ott áll – Xaden.

Ezúttal is remekül néz ki, még úgy is, hogy az alváshiánytól kissé sötétebb és beesettebb az arca a szeme alatti területen. A markáns arccsontja, a sötét tekintete, amely rendre megenyhül, amikor csak találkozik az enyémmel, a szemöldökén keresztülfutó sebhely, a kanyargó, izzó ereklye, amely egészen az álláig ér fel, a szája csodás íve, amit olyan jól ismerek, akár a sajátomat – mindezek együttesen tesznek róla, hogy átkozottul tökéletes legyen, és eddig még csak az arcáról beszéltünk. És a teste? Az talán még ennél is fantasztikusabb, főleg, amikor a karjában
vagyok, és…

Nem. Megcsóválom a fejem, és igyekszem száműzni ezeket a gondolatokat a tudatomból. Lehet, hogy Xaden istenien néz ki, erős és félelmetesen halálos – aminek egyébként nem is volna szabad felizgatnia –, de nem bízom benne. Már nem hiszem, hogy elmondaná az igazságot a… nos, általában semmiről. Ami igazán fájdalmas, főleg annak fényében, hogy egyébként betegesen szerelmes vagyok belé.

– És mi volna az a nyilvánvaló, amire utal, Ferris őrnagy? – kérdezi Xaden tökéletesen unott hangon.

– Ez itt a Gyűlés – súgja oda Bodhi. – A szavazáshoz elegendő öt főnek jelen lennie, mivel mind a heten szinte soha nincsenek együtt. A döntéshez pedig az kell, hogy négyen megszavazzák az ügyet.

Ezt az információt gyorsan elraktározom magamban.

– Szabad hallgatóznunk?

– A találkozók mindenki előtt nyitottak, aki érdeklődik irántuk – feleli Imogen ugyanolyan halkan.

– És mi érdeklődünk… a folyosóról? – kérdezem.

– Így van – feleli Imogen, mintha ez elégséges magyarázat volna.

– A visszatérés az egyetlen lehetőség – folytatja Karvalyorr. – Ha másként teszünk, azzal mindent kockára tennénk, amit eddig felépítettünk. Járőralakulatok érkeznének, nekünk pedig nincs elég lovasunk ahhoz, hogy…

– Kissé nehéz új embereket toborozni úgy, hogy közben igyekszik észrevétlen maradni az ember – jegyzi meg egy kistermetű nő. Fénylő, fekete haja van, akár egy hollónak, a szeme sarkában lévő barnás bőr pedig összeráncolódik, ahogy végigméri az idősebb férfit.

– Ne térjünk el a tárgytól, Trissa – mondja Brennan, majd megdörgöli az orrnyergét. Olyan, mint az apánké volt. Kísérteties a hasonlóság.

– Nincs értelme növelni a létszámunkat, ha egyszer nincs lehetőségünk felfegyverezni az új tagokat. – Karvalyorr hangja ezúttal a többiek fölé emelkedik. – Még mindig nincs elég luminárisunk, ha esetleg nem vettétek volna észre.

– Hogy állunk a Tecarus gróffal folytatott tárgyalásokkal? – kérdezi egy nagydarab férfi nyugodt, dörgő hangon, ébenfekete kezével végigsimítva sűrű, ezüstös szakállán.

Tecarus gróf? A navarre-i feljegyzésekben nem találkoztam ilyen névre hallgató nemesi családdal. A mi arisztokráciánkban még csak grófok sincsenek.

– Még dolgozunk a diplomáciai megoldáson – feleli Brennan.

– Nincs megoldás. Tecarus nem tette túl magát a sérelmen, amit múltkor okoztál neki – szólal meg egy idősebb nő, aki úgy fest, mint egy harci szekerce, és most Xaden felé fordul. A szőke haja éppen a szögletes, alabástromszínű álláig ér.

– Már mondtam, hogy a gróf egyébként sem akarta volna odaadni nekünk – feleli Xaden. – Az a fickó csak gyűjtögetni szereti a dolgokat, de nem hajlandó kereskedni velük.

– Nos, az biztos, hogy ezek után velünk nem fog kereskedni – feleli a nő összeszűkült tekintettel. – Főleg akkor, ha nem is veszed fontolóra a legutóbbi ajánlatát.

– Elmehet a jó büdös francba az ajánlataival. – Xaden továbbra is nyugodtan beszél, de a tekintete olyan acélos, amitől nehéz elképzelni, hogy bárki vitatkozni merne vele az asztal körül ülők közül. Mintha csak azt akarná megmutatni nekik, hogy az idejét vesztegeti velük, körbejárja a masszív karosszéket, majd helyet foglal, a karját kényelmesen a karfán pihentetve, a lábát pedig úgy nyújtóztatva előre, mintha az égvilágon semmi dolga nem volna.

Néma csend hull a teremre. Xaden éppolyan tiszteletet követel magának a forradalmi Gyűlés tagjaitól, ahogyan tette azt már Basgiathban is. Brennan mellett nem ismerek fel másokat, de úgy sejtem – legalábbis a többiek hallgatásából kiindulva –, hogy Xaden szava számít a legtöbbet a teremben.

– Egyelőre – emlékeztet rá Tairn azzal a beképzeltséggel, amivel alighanem csak azok büszkélkedhetnek, akik immár száz éve a Kontinens legerősebb sárkányának mondhatják magukat. – Szólj az embereknek, hogyha végeztek a politikával, hozzanak el a völgybe.

– Kell lennie jobb megoldásnak. Ha nem tudjuk elegendő fegyverrel ellátni a csapatainkat a jövő évi harcok előtt, akkor esélyünk sem lesz rá, hogy megfékezzük a venineket – jegyzi meg Ezüstszakáll. – És akkor mindaz, amit eddig elértünk, hiába volt.

A gyomrom ugrik egyet. Egy év? Tehát ilyen közel állunk hozzá, hogy elveszítsük a háborút, amiről pár nappal ezelőtt még tudomásom sem volt?

– Mint mondtam, dolgozom rajta, hogy diplomáciai megoldást találjunk a lumináris kérdésére – feleli Brennan valamivel élesebb hangon. – De mostanra annyira elkanyarodtunk a tárgytól, hogy már nem is vagyok biztos benne, ugyanazon a találkozón vagyunk-e egyáltalán.

– Arra szavazok, hogy szerezzük meg Basgiath luminárisát – szólal meg Harci Szekerce. – Ha valóban ilyen kevés választ el attól, hogy elveszítsük a háborút, akkor nincs más választásunk.

Xaden olyan pillantást vet Brennan felé, amit nem tudok megfejteni, de aztán mélyen be kell szívnom a levegőt, amikor rájövök, hogy minek váltam tanújává – ez a férfi valószínűleg mostanra jobban ismeri a bátyámat, mint én magam.

És még ezt is eltitkolta előlem. Az összes titka közül, amit nem árult el, ezt a legnehezebb feldolgozni.

– Mit tettél volna, ha elmondja? – kérdezi Tairn.

– Hagyd ki a logikát az érzelmekből. – Összefűzöm a karomat a mellkasom előtt. Igazán megérthetné, hogy
a szívem az, ami nem engedi, hogy teljességgel megbocsássak Xadennek.

– Ezen már túl vagyunk – feleli Brennan ellentmondást nem tűrően. – Ha elvesszük Basgiath olvasztóját, akkor Navarre nem tudja feltölteni a helyőrségek tartalékait. Számtalan civil meghalhat, ha a védelmünk kudarcot vall. Valamelyikőtök esetleg hajlandó vállalni ezért a felelősséget?

Hallgatás.

– Ezek szerint egyetértünk – mondja Karvalyorr. – Amíg nem tudjuk fegyverekkel ellátni a csapatokat, addig a kadétoknak vissza kell térniük.

Vagy úgy.

– Ezek rólunk beszélnek – suttogom. Ezért sem akarták a többiek, hogy megpillantsanak bennünket.

Bodhi bólint.

– Szokatlanul hallgatag vagy ma, Suri – jegyzi meg Brennan, a széles vállú, olívazöld bőrű, barnahajú nőre pillantva, akinek mindössze egyetlen, ezüstszínű tincs alkotja a frizuráját, és úgy rezegnek az orrcimpái, akár egy rókának.

– Azt javaslom, kettő kivételével küldjük vissza őket.
– A nyegleségétől megborzongok. Ahogy a csontos ujjaival dobolni kezd az asztalon, a hatalmas smaragdgyűrűjén megcsillan a fény. – Hat kadét ugyanúgy megfelel, mint nyolc.

Nyolc.

Xaden, Garrick, Bodhi, Imogen. Továbbá három megjelölt, akiket nem volt alkalmam megismerni, mielőtt megkezdődött volna a küzdelem. A nyolcadik pedig… én vagyok.

Émelygés lesz úrrá rajtam. A Háborús Játékok. Mostanában kellene befejeznünk az év utolsó megmérettetését, amelyre a basgiathi Lovasok Kvadránsa szárnyai között kerül sor, csakhogy mi helyette halálos ütközetbe bonyolódtunk egy olyan ellenséggel, amelyről egészen mostanáig azt hittem, hogy csupán a mesékben létezik. Most pedig… Nos, most pedig itt vagyunk, egy olyan városban, amelynek szintúgy nem lenne szabad léteznie.

Csakhogy nem vagyunk itt mindannyian.

A torkom összeszorul, és pislognom kell, hogy enyhüljön a szememet égető érzés. Soleil és Liam nem élték túl.

Liam. A szőke haj és az égszínkék szempár most is ott vannak az emlékeimben, és fájdalommal töltik meg a bensőmet. A kirobbanó nevetése. A mosolya. Az odaadása és a kedvessége. És mindez elmúlt. Ő maga elmúlt.

És azért kellett meghalnia, mert ígéretet tett rá Xadennek, hogy vigyázni fog rám.

– Nyolcuk közül egyik sem feláldozható, Suri. – Ezüstszakáll hátradől a székében, és alaposan megnézi a Xaden mögött függő térképet.

– Mit ajánlasz, Felix? – feleli Suri. – Esetleg szabadidőnkben mi is állítsuk fel a saját hadiiskolánkat? Hiszen a többségük még a végére sem ért a tanulmányainak. Egyelőre semmi hasznukat sem vennénk.

– Mintha bármelyikőtöknek beleszólása volna abba, hogy visszatérünk-e vagy sem – szól közbe Xaden, mire minden tekintet felé fordul. – Meghallgatjuk a Gyűlés tanácsát, de nem vesszük többnek, mint ami… Vagyis csupán egy javaslatnak.

– Nem engedhetjük meg, hogy kockára tegyétek az életeteket… – kezdi Suri.

– Az én életem is csak annyit ér, mint bármelyiküké.
– Xaden felénk mutat.

Brennan tekintete találkozik az enyémmel, és rögtön elkerekedik a szeme.

Mindenki felénk fordul, és erőt kell vennem magamon, hogy ne akarjak rögtön a fal mögé húzódni, ahogy a teremben lévők gyanakvóan méregetni kezdenek.

Vajon kit látnak bennem? Lilith Sorrengail lányát? Vagy Brennan húgát?

Felszegem az állam, hiszen mindkettő vagyok… És közben mégsem érzem magam egyiknek sem.

– Nem ér annyit, mint bármelyiküké – mondja Suri, miközben egyenesen belém fúrja a tekintetét. Ajjaj. – Mégis mit képzeltek, hogy csak úgy kihallgatjátok a Gyűlést?

– Ha nem akarjátok, hogy más is hallja, akkor egyszerűen be is csukhattátok volna az ajtót – feleli Bodhi, majd belép a helyiségbe.

– Nem lehet megbízni benne! – Düh torzítja el az arcvonásait, ugyanakkor félelem is tükröződik a szemében.

– Xaden már vállalta érte a felelősséget – szólal meg ezúttal Imogen, és valamivel közelebb húzódik hozzám. – Bármilyen brutális is legyen ez a szokás.

A tekintetem találkozik Xadenével. Mi az ördögről beszél Imogen?

– Még mindig nehezen tudom megérteni ezt a döntést
– jegyzi meg Karvalyorr.

– A döntés egyszerű. A lány tucatszor annyit ér, mint én – mondja Xaden, és elakad a lélegzetem a szavai határozottsága hallatán. Ha nem ismerném jobban, a végén még azt hinném, hogy komolyan beszél. – És nem a pecséterejéről beszélek. Egyébként is mindent megosztottam volna vele, amiről itt beszéltünk, úgyhogy teljesen mindegy, hogy nyitva maradt az ajtó vagy sem.

Némi remény izzik fel a mellkasomban. Talán tényleg nem akar többé titkolózni előttem.

– De hiszen Sorrengail tábornok lányáról beszélünk
– hívja fel a figyelmet a mindenki által ismert tényre Harci Szekerce, érezhető kényelmetlenséggel a hangjában.

– Én pedig a tábornok fia vagyok – fűzi hozzá Brennan.

– Igen, de az elmúlt hat évben jócskán bizonyítottad, hogy kihez vagy hűséges! – kiabál immár Harci Szekerce. – Vajon róla is el tudod ezt mondani?

Düh forrósítja fel az arcom, miután úgy beszélnek rólam, mintha én magam ott se lennék.

– A mi oldalunkon harcolt Ressonban. – Bodhi megfeszül, és ő is felemeli a hangját.

– El kellene zárni. – Suri arcvonásai eltorzulnak, ahogy feláll az asztaltól, és végigméri az ezüstszínű tincsekből befont hajkoronámat. – Azzal a tudással, aminek a birtokába jutott, mindent tönkretehet.

– Egyetértek. – Karvalyorr csatlakozik a társához, és ugyanolyan leplezetlen gyűlölettel kezd méregetni. – Túlságosan veszélyes ahhoz, hogy csak úgy szabadon lófráljon.

Ökölbe szorul a kezem, de igyekszem olyan közömbösen nézni, ahogy azt számtalanszor láttam Xadentől. A karom továbbra is a testem mellett tartom, kellő közelségben a hüvelyükben nyugvó tőrjeimhez. Lehet, hogy a testem törékeny, és az ízületeim bármikor megadhatják magukat,
de attól még elég halálos tudok lenni a tőrökkel. És rohadtul nem fogom hagyni, hogy tömlöcbe vessenek.

Végignézek a Gyűlés tagjain, és próbálom felmérni, hogy melyikük jelentheti a legnagyobb veszélyt.

Brennan is feláll az asztaltól.

– Tekintettel arra, hogy Violet Tairnnal kapcsolódott, akinek minden egyes lovasával csak erősebb a kapcsolata, mint amilyen az előzővel volt, márpedig az előző már így is kivételesnek mondható, elvégre Naolin halála kis híján vele is végzett… Nagyon is elképzelhető, hogyha Violet meghal, Tairn sem marad életben, nem is beszélve arról, hogy a sárkányokon keresztül Riorson élete is az övétől függ – azzal biccent egyet Xaden felé.

A csalódottság keserű ízét érzem a számban. Vajon tényleg csak ennyit jelentek a számára? Xaden gyengeségét?

– Egyedül én vagyok felelős Violetért – mondja Xaden mély, megvetéssel teli hangon. – És ha én nem vagyok elég, akkor nem egy, de rögtön két sárkányt is tudok mondani, aki szívesen a segítségére siet.

Ami sok, az sok.

– Akiről beszéltek, itt áll előttetek – csattanok fel, és nem kevés elégedettséggel tölt el, hogy erre mindenkinek leesik az álla. – Esetleg itt az ideje, hogy ne rólam, hanem talán hozzám beszéljetek.

Xaden szája félmosolyra húzódik, és félreérthetetlen büszkeség jelenik meg a tekintetében.

– Mit akartok tőlem? – kérdezem, majd elindulok a teremben. – Menjek végig a Mellvéden, és bizonyítsam
a rátermettségemet? Pipa. Áruljam el a királyságomat, és siessek a poromieli lakosság védelmére? Pipa. Őrizzem meg a titkait? – Xaden felé mutatok. – Pipa. Az összes titkát megőriztem.

– Kivéve azt az egyet, ami a leginkább számított. – Suri felvonja a szemöldökét. – Mindannyian tudjuk, hogyan kerültél Athebyne-ba.

A bűntudattól gombóc képződik a torkomban.

– De hiszen az nem… – kezdi Xaden, és feláll a székéből.

– …az ő hibája volt – fejezi be a mondatot helyette a hozzánk legközelebb álló, szürke szakállú férfi, akit a többiek Felixnek neveztek. Ő is feltápászkodik, és kitakarja előlem Surit, ahogy a nőhöz fordul. – Egyetlen elsőéves sem tudna védekezni egy emlékolvasóval szemben, főleg úgy nem, ha a barátjának hiszi az illetőt. – Ekkor megfordul, és szembenéz velem. – Mindenesetre tudnod kell róla, hogy Basgiath tele van az ellenségeiddel. Ha visszatérsz, tisztában kell lenned vele, hogy Aetos többé nem számít a barátodnak. Végezni akar majd veled azért, amit láttál.

– Tudom. – Még ezt az egyetlen szót is nehezemre esik kimondani.

Felix bólint.

– Azt hiszem, végeztünk – mondja Xaden. Elkapja Suri, majd Karvalyorr tekintetét, akik megadóan lecsüggesztik a vállukat.

– Zolya ügyében holnap reggel jelentést várok – mondja Brennan. – A Gyűlést ezennel elnapolom.

A tanács tagjai hátratolják a székeiket, majd felállnak, és miután félreállunk az útjukból, elmennek mellettünk. Imogen és Bodhi mindvégig mellettem maradnak.

Miután a többiek távoztak, Xaden is elindul, de aztán megáll előttem.

– A völgybe fogunk menni. Tarts velünk, miután végeztél.

– Most akarok jönni. – Ez az utolsó hely a Kontinensen, ahol magamra akarok maradni.

– Inkább maradj, és beszélj a bátyáddal – feleli halkan. – Ki tudja, mikor lesz rá újra lehetőséged.

Brennan még mindig a terem közepén áll, és láthatóan rám vár. Brennan, aki mindig szakított rá időt, hogy bekötözze a térdemet, amikor még gyerek voltam. Brennan, aki megírta azt a könyvet, ami átsegített a hadiiskolában töltött első évemen. Brennan… aki hat évig olyan átkozottul hiányzott.

– Menj – sürget Xaden. – Nem indulunk el nélküled, és nem hagyjuk, hogy a Tanács mondja meg mit tegyünk. Nyolcan együtt döntünk a jövőnkről. – Hosszan végigmér, amitől alaposan összefacsarodik az áruló szívem, majd Bodhival és Imogennel a sarkában magamra hagy.

Nincs más választásom, minthogy a bátyámhoz forduljak. Hat év kérdései várnak megválaszolásra.

„A legnagyobb értékünk a Riorson-ház feletti, természetes termikus energiától fűtött völgy. Itt található ugyanis a Dubhmadinn-vérvonal eredeti költőhelye, ahonnan korunk két legerősebb sárkánya, Codagh és Tairn is származik.”

– Kaori professzor, Útmutató a sárkányok fajtáihoz

MÁSODIK FEJEZET

Becsukom magam mögött az ajtót, mielőtt Brennanhoz fordulnék. Ez a találkozó aligha lesz nyitva a nyilvánosság számára.

– Eleget ettél? – Az asztal szélének támaszkodik, ahogy kölyökkorában is szokta. Semmit sem változott a tartása. Ami pedig a kérdését illeti, inkább elengedem a fülem mellett.

– Tehát itt töltötted az elmúlt hat évet? – Alighogy megszólalok, máris közel állok hozzá, hogy elakadjon a hangom. Hihetetlenül örülök neki, hogy életben van. Más nem is számít, csak ez. Ugyanakkor nem tudom elfeledni azokat az éveket, amikor gyászoltam.

– Igen. – Leengedi a vállát. – Sajnálom, hogy halottnak kellett hinned. Nem volt más megoldás.

Kényelmetlen hallgatás telepszik közénk. Mégis mit felelhetnék erre? Minden rendben, semmi gond, kedves bátyám? Annyi mindent mondanék neki, annyi mindent meg kell kérdeznem, de hirtelen úgy érzem, azok az évek, amelyeket elveszítettünk… most falként állnak köztünk. Többé már egyikünk sem ugyanaz, mint aki volt.

– Megváltoztál – mondja egy örömtelen mosoly kíséretében. – Nem rossz értelemben, csak… másnak tűnsz.

– Amikor utoljára láttál, tizennégy éves voltam. – Elfintorodom. – Azt hiszem, a magasságom nem igazán változott azóta. Bíztam benne, hogy az utolsó pillanatban még hirtelen tovább fogok nőni, de sajnos ez nem jött össze, és így maradtam.

– Így maradtál. – Lassan bólint. – Mindig is írnokként képzeltelek magam elé, de meg kell hagyni, egész jól áll a fekete. Istenek… – Felsóhajt. – Nem is tudom elmondani, mennyire megkönnyebbültem, amikor értesültem róla, hogy túlélted a Cséplést.

– Tudtál róla? – Elkerekedik a szemem. Ezek szerint megvannak a forrásai Basgiathban.

– Tudtam. És aztán egyszer csak felbukkant Riorson,
a karjában veled, a szúrt sebeddel. Haldokoltál. – Félrenéz, és megköszörüli a torkát, majd vesz egy mély levegőt, mielőtt folytatná. – Hihetetlenül örülök, hogy meggyógyultál, ahogyan annak is, hogy túljutottál az első éven. – A szemében tükröződő megkönnyebbülés nekem is segít abban, hogy egy kissé enyhüljön a haragom.

– Mira segített. – És akkor még enyhén fogalmaztam.

– A páncél? – Eltalálta. A röpszerelésem alatt rejlő, sárkánypikkelyekből készült páncél nélkül kétségkívül nem jutottam volna idáig.

– Ő készítette. A könyvedet is nekem adta. Azt, amit még neki írtál.

– Remélem, hasznát láttad.

Eszembe jut az a naiv, elővigyázatlan lány, aki átkelt a Mellvéden, majd túlélt minden akadályt, amivel csak az első évnek nevezett tisztítótűz szembesítette, hogy végül azzá
a nővé váljon, aki most vagyok.

– Igen.

A mosolya lelohad, majd kipillant az ablakon.

– Hogy van Mira?

– A saját tapasztalatomból kiindulva azt mondhatom, sokkal jobban lenne, ha tudná, hogy életben vagy. – Nincs értelme a köntörfalazásnak, ha ilyen kevés időnk van.

Elfintorodik.

– Gondolom, ezt megérdemeltem.

És gondolom, ezzel meg is válaszolta a kérdést. Mira sem tudja. De attól még jogában állna tudni az igazságot.

– Áruld el, hogy maradtál életben, Brennan? – Áthelyezem a súlyomat a másik lábamra, majd összefűzöm a karomat a mellkasom előtt. – Hol van Marbh? Mit csinálsz itt tulajdonképpen? Miért nem tértél haza?

– Haladjunk szép sorjában. – Úgy tartja fel a kezét, mintha védekeznie kellene, és észreveszek egy rúna alakú sebhelyet a tenyerén, mielőtt ismét ráfogna az asztal szélére. – Naolin… Nos… – Megfeszül az állkapcsa.

– Tairn előző lovasa – teszem hozzá, és azon tanakodom, talán többet jelentett-e Brennan számára ennél. – Ő volt az, aki megpróbált megmenteni, legalábbis Kaori professzor így mesélte. – Lesüllyed a szívem.

– Sajnálom, hogy meghalt a lovasod, miközben a bátyámat próbálta megmenteni.

– Többé nem beszélünk arról, aki előtted volt – feleli Tairn durva hangon.

Brennan szája félmosolyra húzódik.

– Hiányzik Kaori. Igazán rendes ember. – Sóhajt, majd felpillant, és a szemembe néz. – Naolin nem vallott kudarcot, de minden erejére szüksége volt hozzá, hogy megmentsen. A hegyoldalban ébredtem, nem messze ettől a helytől. Marbh megsérült, de életben maradt, a többi sárkány pedig… – Zavaros érzések suhannak át a barna szemén. – Más sárkányok is vannak itt, akik megmentettek minket, és elrejtettek a völgyben lévő barlangokban. Aztán később a civilek is segítettek, akik túlélték a város felégetését.

Összevonom a szemöldököm, ahogy igyekszem feldolgozni az elhangzottakat.

– Hol van most Marbh?

– Napok óta a völgyben van a többiekkel. Tairnnal, Sgaeyllel, és mióta felébredtél, Riorsonnal vigyáznak Andarnára.

– Tehát Xaden is ott volt? Andarnát őrizte? – Így már kevésbé tartom felháborítónak, hogy minden magyarázat nélkül került engem. – És te miért vagy itt, Brennan?

Megvonja a vállát, mintha a válasz magától értetődő lenne.

– Ugyanabból az okból vagyok itt, mint amiért te is ott küzdöttél Ressonban a többiek mellett. Azért, mert nem fogok ölbe tett kézzel ülni Navarre mágikus védelmi vonalai mögött, és szó nélkül végignézni, hogy ártatlanok halnak meg a sötét varázslók kezei között, és mindezt azért, mert a vezetésünk túlságosan gyávának bizonyult ahhoz, hogy segítsen. Ez az oka annak is, amiért nem jöttem haza. Nem tudnék Navarre oldalán harcolni, miközben tudom, hogy mit tettünk, és mit teszünk ebben a pillanatban is, és egész biztosan nem tudtam volna anyánk szemébe nézni, és végighallgatni, ahogy magyarázattal szolgál a gyávaságunkra. Azért vagyok itt, mert nem voltam hajlandó hazugságban élni.

– Nem, de azzal nem volt problémád, hogy én és Mira hazugságban éljünk. – Kissé dühösebbre sikeredik, mint akartam, de talán valóban dühösebb is vagyok, mint azt hajlandó lennék bevallani magamnak.

– Elhiheted, hogy bennem is mindennap kétségek ébredtek a döntésem miatt. – Olyan megbánás tükröződik a szemében, hogy önkéntelenül is kihúzom magam. – Azt reméltem, hogy Apa úgyis ott lesz nektek…

– Csakhogy nem volt. – A torkom összeszorul, úgyhogy a térkép felé fordulok, majd közelebb lépek hozzá, hogy tüzetesebben is megnézzem magamnak. A Basgiathban lévőtől eltérően, amelyen napról napra nyomon követhetjük a grifflovasok határmenti rajtaütéseit, ezen a térképen már az igazság látszik, amit Navarre oly eltökélten igyekszik eltitkolni. A Puszták – vagyis a délkeletre fekvő száraz, sivatagos félsziget, amelyet a sárkányfajták maguk mögött hagytak, miután Daramor tábornok a Nagy Háborúban élhetetlenné tette – ezen a térképen bíborszínűre vannak festve. A nyomok egészen Braevickig, a Dunness folyón keresztül húzódnak.

Az alighanem újabb ütközetek helyszíneit aggasztó mennyiségű élénkpiros és narancssárga zászlócska jelzi. A vörös zászlók nem csupán az óceán partján lévő, vagyis a Krovla tartomány keleti határát alkotó szakaszon, a Malek-öbölben vehetőek ki, de jóval északabbra is legalább annyi van belőlük. Úgy terjednek, akár egy betegség, amely helyenként még Cygnisent is eléri. A narancssárgák többsége viszont az egyenesen Navarre határáig vezető Stonewater folyó mentén van elhelyezve.

– Tehát a mesék igazak. A veninek a Pusztákból érkeztek, kiszipolyozzák a földből a mágiát, és városról-városra járva mindent elpusztítanak, ami csak az útjukba kerül.

– A saját szemeddel láttad. – Brennan odalép hozzám.

– És mi a helyzet a wyvernekkel?

– Néhány hónapja tudunk róluk, de a kadétok még nem találkoztak velük korábban. Egészen mostanáig ügyeltünk rá, hogy Riorson és a többiek a saját biztonságuk érdekében csak annyit tudjanak, amennyi feltétlenül szükséges. Utólag kijelenthető, hogy ez hiba volt. Úgy tudjuk, a wyverneknek két fajtája létezik. Az egyik kék tüzet okád, a másik, gyorsabb fajta pedig zöldet.

– Hányan lehetnek? – kérdezem. – És hol hozzák létre őket?

– Úgy érted, hol kelnek ki a tojásaik?

– Úgy értem, hol hozzák létre őket – ismétlem meg a kérdést. – Nem emlékszel azokra a mesékre, amiket Apa olvasott nekünk? A történetek szerint a wyverneket a veninek hozzák létre. A sárkányokkal és a lovasaikkal ellentétben a veninek azok, akik átcsatornázzák az erejüket a wyvernekbe. Azt hiszem, ez az oka, amiért azok, akiknek nem volt saját lovasa, abban a pillanatban elpusztultak, hogy végeztem az egyik veninnel. Hiszen ezzel az erejük forrása is megsemmisült.

– Te mindenre emlékszel, amit Apa olvasott nekünk?
– Csodálkozva pillant rám.

– Még megvan a könyv. – Még szerencse, hogy Xaden varázslattal lezárta a basgiathi szobámat, úgyhogy senki nem tudja felfedezni, amíg itt vagyok. – Csak nem azt akarod mondani, hogy nemcsak azt nem tudtad, hogy a wyverneket a veninek hozzák létre, de fogalmad sem volt róla, hogy egyáltalán honnan származnak?

– Hát… így is mondhatjuk.

– Ez felettébb megnyugtató – dünnyögöm magam elé, ahogy az elektromosság csiklandozni kezdi a bőrömet. Megrázom a kezem, majd járkálni kezdek a hatalmas térkép előtt. A narancssárga zászlók aggasztóan közel vannak Zolyához, Braevick második legnépesebb városához, ahol nem mellesleg Cliffsbane, a griffröptetők akadémiája is található. – Az ezüstszakállú fickó azt mondta, még egy évünk van.

– Felixnek hívják. Ő a legjózanabb figura a Gyűlés tagjai közül, de személy szerint nem értek egyet a véleményével. – Brennan a Braevick és a Puszták közti, a Dunness folyó mentén húzódó határvonalra mutat. – A vörös zászlók mind az elmúlt néhány évben kerültek fel, a narancssárgák pedig az elmúlt hónapokban. Vagyis amilyen sebességgel terjeszkednek… Nemcsak veninből és wyvernből van több, de jóval nagyobb terület felett gyakorolnak ellenőrzést, mint korábban. Szerintem egyenesen a Stonewater-folyóhoz mennek. Legfeljebb hat hónapunk van, amíg elég erőssé válnak ahhoz, hogy közvetlenül Navarre-ra rontsanak. Nem mintha a Gyűlés hallgatna rám.

Hat hónap. Lenyelek némi epét, ami ennek hallatán képződött a torkomban. Brennan mindig is zseniális stratéga volt, és ezt még anyánk is elismerte. Ennek alapján jó eséllyel most sem téved.

– Az általános mintázat északnyugatra, vagyis Navarre felé mutat. Resson kivételt jelent, ezzel a zászlóval együtt… – Egy távolabbi pontra mutat, ami nagyjából egy órányi repülésre lehet Ressontól keletre.

Az egykor virágzó kereskedőállomás romjai jelennek meg a lelki szemeim előtt. Ezek a zászlók nem csupán kivételt jelentenek: két kósza, narancssárga folt egy máskülönben érintetlen területen.

– Úgy véljük, a vasdoboz, amit Garrick Tavis talált Ressonban, valamiféle csalétek lehetett, mindenesetre még azelőtt meg kellett semmisítenünk, hogy kideríthettük volna, pontosan mivel is állunk szemben. Egy ehhez hasonló dobozt találtunk Jahnában is, amit szintén megsemmisítettünk. – Felém pillant. – A megmunkálás mindenesetre navarre-i származásra vall.

Igyekszem feldolgozni a hallottakat, és azon tanakodom, vajon milyen oka volna Navarre-nak egy efféle csalétket elhelyezni Ressonban azon kívül, hogy mi odavesszünk.

– Gondolod, hogy megtámadhatják Navarre-t, mielőtt még elfoglalnák Poromielt? – Nem volna logikus előbb a keleti célpontokkal végezni?

– Igen, megtámadhatják. Az ő túlélésük legalább annyira múlik ezen, mint amennyire a miénk függ attól, hogy meg tudjuk-e őket állítani. A basgiathi költőhely energiája évtizedekig csillapíthatja az éhségüket. Ennek ellenére Melgren olyannyira meg van győződve a varázsvédelmünk legyőzhetetlenségéről, hogy nem hajlandó tájékoztatni a lakosságot a veszélyről. Vagy talán fél nyilvánosságra hozni a dolgot, ezzel ugyanis azt is kénytelen volna bevallani, hogy nem mi voltunk a jó fiúk. Legalábbis többé már nem vagyunk azok. Fen Riorson felkelése ráébresztette a vezetést, hogy sokkal egyszerűbb úgy uralkodni a lakosság felett, ha az emberek boldogok, mintha elégedetlenek. Vagy, ami még rosszabb, ha netán halálra vannak rémülve.

– Ennek ellenére úgy döntöttek, hogy eltitkolják az igazságot – suttogom magam elé. Valamikor a múltban a navarre-iak egy nemzedéke mindent kitörölt a történelemkönyvekből, ami az igazságra emlékeztethetett volna, és száműzte a venineket a közoktatásból. És mindezt azért, mert nem voltunk hajlandóak kockára tenni a saját biztonságunkat, és még annyit sem tettünk meg, hogy ellássuk a szomszédainkat azzal az ötvözettel, amivel egyedüliként lehetséges szembeszállni a sötét varázslókkal – azzal az ötvözettel, ami a mi varázsvédelmünket is működteti.

– Nos, Apa mindig próbálta elmondani nekünk – folytatja Brennan lágy hangon. – A sárkánylovasok, griffröptetők és sötét mágusok világában…

– …az írnokoké minden hatalom. – Hiszen ők írják azokat a szövegeket, amelyek eljutnak a nyilvánossághoz. Ők jegyzik fel a történelem eseményeit. Ők írják a történelmünket. – Szerinted Apa tudta? – Nehezen tudok mit kezdeni a gondolattal, hogy Apa talán az egész létezésemet a tények és a tudás köré szervezte, ugyanakkor éppen a legfontosabbat tartotta vissza.

– Szeretném hinni, hogy nem. – Brennan szomorúan elmosolyodik.

– Minél közelebb ér az ellenség a határainkhoz, annál hamarabb kitudódik, hogy mi az igazság. Kizárt, hogy el tudják titkolni. Valakinek látnia kell, hogy mi folyik itt. Muszáj, hogy így legyen.

– Igen, és a forradalmunknak készen kell állnia, amikor majd ez bekövetkezik. Abban a másodpercben, hogy a titok kitudódik, okafogyottá válik, hogy a megjelölteket külön megfigyelje a vezetés, és el fogjuk veszíteni a hozzáférést a basgiathi olvasztóhoz.

Tessék, már megint ez a szó: forradalom.

– Tehát azt hiszed, hogy győzhettek.

– Miért mondod ezt? – Brennan felém fordul.

– Forradalomról beszélsz, nem lázadásról. – Felvonom a szemöldököm. – Nem a tyrr nyelv volt az egyetlen, amire Apa megtanított bennünket. Te úgy gondolod, hogy győzhetsz – ellentétben Fen Riorsonnal.

– Muszáj győznünk, különben végünk. Mindannyiunknak. Navarre azt hiszi, hogy biztonságban vannak a védelmi vonalaik mögött, de mi történik, ha a varázslatok összeomlanak? Ha nem olyan erősek, mint amilyennek
a vezetés gondolja őket? Már így is a teljesítőképességük határán működnek, és akkor még nem is beszéltünk azokról az emberekről, akik a határokon kívül élnek. Így vagy úgy, de túlerővel nézünk szembe, Violet. Korábban még sosem láttuk, hogy egy vezérük is lett volna, mint ahogyan most Ressonban. És Garricktól úgy tudjuk, hogy a vezér elmenekült.

– A Bölcs. – Megborzongok, és át kell karolnom magam. – Az a venin hívta így, aki oldalba szúrt. Azt hiszem, a tanítója volt.

– Ezek tanítják egymást? És mindannyian egy veniniskolába járnak vagy mi? A rohadt életbe. – Megrázza a fejét.

– Te sem vagy a határok mögött – jegyzem meg. – Itt nem. Az a védelmező, mágikus pajzs, amelyet a sárkányok költőhelye tesz lehetővé a Völgyben, valójában nem ér el Navarre hivatalos, hegyvidékes határáig, vagyis Tyrrendor egész délnyugati partvonala ki van téve az esetleges támadásoknak, Aretiát is beleértve. Ez a körülmény egészen addig nem sokat számított, amíg azt hittük, hogy a griffek jelentik az egyetlen veszedelmet, amellyel meg kell küzdenünk, hiszen azok nem tudnak olyan magasra felrepülni, hogy átkelhetnének a sziklákon.

– Itt nem – feleli egyetértően. – Érdekes módon Aretiának van egy szunnyadó védköve. Legalábbis azt hiszem, arról van szó. Sosem engedtek elég közel a basgiathihoz, hogy össze tudtam volna hasonlítani a kettőt.

Felvonom a szemöldököm. Egy második védkő?

– Azt hittem, csak egyetlenegyet hoztak létre, még az Újraegyesítés idején.

– Igen, én pedig azt hittem, hogy a veninek csak a mesékben léteznek, és csakis sárkányokkal lehetséges működtetni a védelmünket. – Vállat von. – Az új védelmi vonalak létrehozásának módszere már a múlt ködébe vész, úgyhogy maga a kő nem több, mint egy különleges szobrocska. Azért elég jól néz ki.

– Tehát van egy védkövetek – dünnyögöm magamban, és kis híján megszédülök. Ha volna varázsvédelmük, akkor nem lenne szükségük annyi fegyverre. Ha létre tudnák hozni a saját védelmi rendszerüket, akkor talán ki tudnák azt terjeszteni Poromielre is, ahogyan mi is kiterjesztettük a sajátunkat. És akkor legalább az egyik szomszédunk biztonságban lehetne…

– Egy hasznavehetetlen védkövünk. Amire valóban szükségünk volna, az az átkozott lumináris, ami eléggé felerősíti a sárkánytüzet ahhoz, hogy megolvassza azt az ötvözetet, amiből a veninekre egyedül veszélyt jelentő fegyvereket is kovácsoljuk. Ez az egyetlen esélyünk.

– De mi van akkor, ha a védkő mégsem használhatatlan? – A szívem hevesebben kezd dobogni. Mindig is azt mondták, hogy csupán egyetlen védkő létezik, amelynek hatókörét már így is a lehető legszélesebbre kiterjesztették. De ha van egy másik is… – Csak azért, mert jelenleg senki sem tudja, hogy miként lehet új védővarázslatokat létrehozni, még nem biztos, hogy ez a tudás ne létezhetne valahol. Például az Archívumban. Egy ilyen információt biztos nem töröltek volna el. Éppen ellenkezőleg: a vezetés mindent megtett volna érte, hogy megőrizzük. Csak a biztonság kedvéért.

– Violet, ugye nem megint valami őrültség jár a fejedben? – Végighúzza a hüvelykujját az álla mentén, amit akkor szokott csinálni, ha nyugtalanítja valami. Hihetetlen, hogy mennyi mindenre emlékszem vele kapcsolatban. – Tekints úgy az Archívumra, mint ellenséges területre. A fegyverek jelentik az egyetlen eszközt, amivel megnyerhetjük ezt a háborút.

– Csakhogy nincs működő olvasztótok vagy elég lovasotok, amivel meg tudnátok védeni magatokat, ha Navarre-ban rájönnek, hogy mire készültök. – A félelem úgy futkározik fel-alá a hátamon, mint egy pók. – És tényleg azt hiszed, hogy néhány tőrrel megnyerhetitek ezt a háborút?

– Úgy beszélsz, mintha máris elbuktunk volna. – Megremeg az állkapcsa. – Nem buktunk el.

– Az első szeparatista felkelést kevesebb, mint egy esztendő alatt leverték, és egészen néhány nappal ezelőttig meg voltam győződve róla, hogy te sem maradtál életben. – Tényleg nem érti. Nem értheti. Hiszen neki nem kellett eltemetnie a családját. – Egyszer már végignéztem, ahogy elégetjük a dolgaidat.

– Violet… – Tétovázik, de aztán átkarol, közelebb húz magához, és úgy ringat, mintha ismét gyerek lennék. – Tanultunk Fen Riorson hibáiból. Többé már nem akarjuk megtámadni Navarre-t, ahogyan ő tette, és a függetlenségünket sem akarjuk kihirdetni. Közvetlenül az orruk előtt harcolunk, és van tervünk. Valami végzett a veninekkel hatszáz évvel ezelőtt, még a Nagy Háború idején, és elhiheted, keressük, hogy mi volt az. A tőrök lehetővé teszik, hogy egészen addig harcoljunk, amíg meg nem találjuk ezt a másik fegyvert; már amennyiben hozzá tudunk jutni ahhoz a luminárishoz. Lehet, hogy most még nem állunk készen, de amint Navarre is bekapcsolódik az eseményekbe, más lesz a helyzet. – Nem mondhatnám, hogy túlságosan meggyőző a hangja.

Hátrálok egy lépést.

– És mégis miféle sereggel? Hányan vesztek részt egyáltalán ebben a forradalomban? És ezúttal hányan fognak majd meghalni?

– Mindenkinek jobb, ha nem tudsz a részletekről…
– Megfeszül, majd ismét felém nyúl. – Már így is veszélybe sodortalak azzal, hogy ennyi mindent elmondtam. Egyelőre legyen ez elég. Legalább addig, amíg megtanulsz pajzsot állítani Aetosszal szemben.

A mellkasom összeszorul, és kilépek az öleléséből.

– Úgy beszélsz, mint Xaden. – Nem tudom leplezni a keserűségemet. Úgy tűnik, a szerelem csak akkor hozza el azt a csodálatos gyönyört, amiről a költők beszélnek, ha a másik is szeret téged. De ha a szerelmed olyasmit titkol előled, ami veszélyeztet mindent és mindenkit, ami valaha fontos volt a számodra? És közben a szerelem még azt a szívességet sem teszi meg, hogy egyszerűen kimúljon, helyette csak átalakul valami visszataszító, rút nyomorúsággá. Pontosan erre emlékeztet a mellkasomat szorongató érzés: a nyomorúságra.

Hiszen a szerelem lényegét tekintve nem más, mint remény. Remény, hogy létezhet holnap. Remény, hogy mi várhat még ránk. Remény, hogy az, akire mindenedet rábíztad, majd óvni és becsülni fogja az érzéseidet. És hogy mi a helyzet a reménnyel? Nos, a reményt nehezebb megölni, mint egy sárkányt.

Mintha halk zümmögés csiklandozná a bőrömet, és egyszer csak melegség tölti el az arcom, ahogy Tairn ereje felébred bennem, hogy válaszoljon a felfokozott érzéseimre. Így legalább tudom, hogy még mindig van hozzáférésem. A venin mérge nem vette el tőlem tartósan. Még mindig önmagam vagyok.

– Ó. – Brennan olyan pillantást vet rám, amit nehezen tudok értelmezni. – Azon tanakodtam, miért rohant ki innen úgy, mintha lángra kapott volna a segge. Csak nincs valami zűr?

Ezúttal állom Brennan pillantását.

– Ezúttal jobb, ha te nem tudsz róla.

Kuncogni kezd.

– Hé, a húgommal beszélek, nem Sorrengail kadéttal.

– Igen, és mindössze öt perce tértél vissza az életembe, miután az elmúlt hat évben halottnak hittelek, úgyhogy elnézést, ha nem akarok azonnal részletekbe bocsátkozni a szerelmi életemet illetően. És veled mi a helyzet? Megházasodtál? Vannak gyerekeid? Valaki, akinek az egész kapcsolatotok alatt hazudhattál?

Elfintorodik.

– Nincs partnerem. Nincsenek gyerekeim. Megértettem, amit mondtál. – A röpszerelése zsebébe süllyeszti a kezét, és felsóhajt. – Nézd, nem akarok barátságtalan lenni, de jobb, ha nem tudsz a további részletekről, amíg nem tudsz pajzsállítással védekezni az emlékolvasók ellen, és…

Összerezzenek, ahogy eszembe jut, amikor Dain megérintett. Elképzelem, hogy újra megteszi, és látja ezt az egészet, látja Brennant.

– Igazad van. Inkább ne mondd el.

A tekintete összeszűkül.

– Túl könnyen beleegyeztél.

Megrázom a fejem, és az ajtó felé indulok, majd még egyszer visszaszólok a vállam felett.

– El kell mennem, mielőtt még más is meghalna miattam. – Minél többet látok, annál nagyobb veszélyt jelentek rá és a többiekre nézve. És minél tovább vagyunk itt… Istenek. A többiek.

– Vissza kell térnünk – közlöm Tairnnal.

– Tudom – feleli.

Brennan állkapcsa megfeszül, ahogy odaér mellém.

– Nem vagyok biztos benne, hogy olyan jó ötlet visszatérned Basgiathba.

Azért csak kinyitja előttem az ajtót.

– Nem, de nektek talán így lesz a legjobb.

* * *

Átkozottul ideges vagyok, mire Brennan és a Narancs Tőrfarkja, Marbh, továbbá Tairn és én elérjük Sgaeylt
– Xaden hatalmas, Tengerkék Tőrfarkját, aki néhány, még nála is magasabb fa árnyékában álldogál úgy, mintha őrizne valamit. Andarna. Sgaeyl horkant egyet, ahogy megpillantja Brennant. Kivillantja a fogait, és egy fenyegető lépést tesz az irányába, teljesen kiengedve tűhegyes karmait.

– Hé! – mondom, és közéjük állok. – Ez a testvérem!

– Tud róla – mondja Brennan. – Attól még nem kedvel engem. Sosem kedvelt.

– Ne vedd magadra. – Egyenesen Sgaeylhez fordulok. – Senkit sem kedvel Xadenen kívül, még engem is csak szükségből tűr meg, de már így is kezdek az agyára menni.

– Pontosan. Mint egy agydaganat – feleli Sgaeyl a mind a négyünket összekapcsoló mentális köteléken keresztül. Aztán érzem, hogy valami megváltozik benne.

A tudatom peremén lévő árnyékos, izzó kötelék most megerősödik, és mintha valaki gyöngéden meghúzna egy kötelet.

– Xaden érkezik – közlöm Brennannal.

– Ez elég hátborzongató. – Összefűzi a karját a mellkasa előtt, és mögénk pillant. – Ti tényleg megérzitek egymást?

– Úgy is mondhatjuk. De csak a Sgaeyl és Tairn közti kapcsolat miatt. Mondanám, hogy hozzá lehet szokni, de sajnos nem így van. – Besétálok a fák közé, és Sgaeyl megteszi nekem azt a kis szívességet, hogy nem kell külön megkérnem rá, hogy félreálljon, és magától megtesz két lépést jobbra. Így közvetlenül közte és Tairn között állok, egyenesen szemben…

Mi. A. Szentséges. Istenek?

Nem… Ez nem lehet igaz.

– Maradj nyugodt. Ha felizgatod magad, Sgaeyl is mérgesebb lesz – figyelmeztet Tairn.

Az alvó sárkányt figyelem – aki most nagyjából kétszer akkora, mint alig néhány nappal ezelőtt –, és próbálom rendezni a gondolataimat, és tisztázni magamban, amit a szívem a belső kapcsolatunknak köszönhetően már úgyis tud.

– De hát… – Megrázom a fejem, és a pulzusom pillanatok alatt az egekbe szökik.

– Erre nem számítottam – mondja Brennan halkan. – Riorson kifelejtett néhány részletet a reggeli jelentéséből. Korábban még soha nem láttam ilyen gyors növekedést sárkányoknál.

– A pikkelyei feketék. – Nem mintha azzal, hogy kimondom, könnyebben el tudnám hinni.

– A tolluk csak fióka korukban aranyszínű. – Tairn ezúttal szokatlanul türelmesen beszél hozzám.

– Gyors növekedés – suttogom magam elé, megismételve Brennan szavait, majd egyszer csak elakad a lélegzetem. – Az energia használata miatt történt. Ez kényszerítette rá, hogy gyorsabban nőjön a megszokottnál. Ressonban túl sokáig állította meg az időt. Mi… vagyis én kényszerítettem arra, hogy így megnőjön.

– Nélküled is megtörtént volna, Ezüsthajú, habár lehet, hogy lassabban.

– Ez már a végleges mérete? – Képtelen vagyok levenni róla a szemem.

– Nem. Jelenleg abban a stádiumban van, amit ti, emberek, kamaszkornak neveztek. Vissza kell vinnünk a Völgybe, hogy megkezdhesse az Álmatlan Álmot, és befejezhesse a növekedést. Talán jobb, ha még azelőtt szólok, hogy felébredne…
A sárkányok esetében ez rendszerint veszedelmes időszak.

– Saját magára? Veszélyben van? – A tekintetem egy nyomasztó másodpercre Tairnra téved.

– Nem, de mindenki másnak igen, aki a közelében tartózkodik. Nem véletlen, hogy a kamaszok nem kapcsolódnak. Nincs türelmük az emberekhez. Vagy az idősebb sárkányokhoz. Vagy ahhoz, hogy józanul gondolkodjanak – morog Tairn.

– Vagyis nagyjából olyanok, mint az emberek. – Egy tinédzser. Hát, ez igazán nagyszerű.

– Leszámítva a fogakat és a tűzokádást.

Andarna pikkelyei olyan feketék, hogy szinte már lilás fénnyel reszketnek a fejünk felett lévő leveleken átragyogó napsütésben. A sárkánypikkelyek színe örökletes, vagyis…

– Várjunk csak. A tiéd egyáltalán? – kérdezem Tairntól. – Az istenekre esküszöm, ha még valamit eltitkoltál előlem, akkor én…

– Már tavaly mondtam, hogy nem a mi sarjunk – feleli Tairn, és sértődötten megemeli a fejét. – A fekete sárkányok ritkák, de nem példa nélküliek.

– És nekem pont kettővel sikerült kapcsolódnom? – felelem, állva a tekintetét.

– Úgy is mondhatjuk, hogy amikor kapcsolódtál vele, még aranyszínű volt. Még ő sem tudta, hogy később milyenek lesznek a pikkelyei. Csak a fészkünk legidősebb tagjai képesek megérezni a fiókák leendő színét. Ha már itt tartunk, Codagh szerint még két további fekete sárkány is kikelt tavaly.

– Ez nem sokat segít. – Andarna nyugodt légzése legalább meggyőz róla, hogy jól van. Hatalmas, de… jól van. Még mindig felismerhetőek a vonásai – a kissé kerekded csőre, a szarvai csavarmenete, és még az is, ahogy álmában behúzza maga alá a szárnyát… Kétségkívül ő az, csak éppen jóval nagyobb. – Ha buzogányfarka van…

– A farkakról a választás és a szükség dönt. – Tairn ismét felhorkan. – Hát semmit sem tanítanak nektek abban az iskolában?

– Nem érhet benneteket az a vád, hogy túl sok mindent elárulnátok a működésetekről. – Biztos vagyok benne, hogy Kaori professzor sokat megadna az efféle részletekért.

A tudatomat átszövő árnyékos fonál ismét megremeg.

– Felébredt már? – Xaden mély hangjától újra megugrik a szívem.

Megfordulok, és látom, hogy Imogen, Garrick és Bodhi társaságában érkezett, akik most mind mellette állnak a magas fűben. Észreveszek néhány olyan kadétot is, akiket eddig nem ismertem: két fiút és egy lányt. Elég fura érzés, hogy együtt harcoltam velük, de azonkívül csak rövid pillanatokra láttuk egymást a folyosón. Még a nevüket sem tudom. Persze Basgiath sosem arról volt híres, hogy remek terepet nyújtana a barátkozáshoz – legalábbis a saját rajunkon kívül aligha.

Vagy, ha már itt tartunk, arról sem, hogy remek terepet nyújtana a szerelmi kapcsolatokhoz.

Életem minden egyes napját annak fogom szentelni, hogy visszanyerjem a bizalmadat. Xaden szavainak emléke tölti be a kettőnk közti távolságot, miközben egymást méregetjük.

– Vissza kell mennünk. – Összefűzöm a karomat a mellkasom előtt, készen állva a vitára. – Bármit is mond a Gyűlés, ha nem térünk vissza, az összes kadétot kivégzik, aki a felkelés ereklyéjét viseli magán.

Xaden bólint, mintha ő is erre a következtetésre jutott volna.

– Át fognak látni rajta, bármilyen mesével is állsz elő, és kivégeznek, Violet – feleli Brennan. – A hírszerzésünk szerint Sorrengail tábornoknak máris tudomására jutott az eltűnésed.

Anya nem volt ott az emelvényen, amikor kiosztották a Háborús Játékok utasításait. Idén a segédje, Aetos ezredes intézi a Játékokkal kapcsolatos ügyeket.

Tehát nem tudta.

– Anyánk nem hagyná, hogy megöljenek.

– Mondd csak ki még egyszer – feleli Brennan halkan. Oldalra dönti a fejét, és olyan szemmel méreget, ahogy egykor Apa tette, amitől muszáj pislognom. – És ezúttal próbáld magadat is meggyőzni róla, hogy komolyan gondolod. Sajnos a tábornok már több ízben is olyan átkozottul világossá tette, hogy kinek és minek tartozik hűséggel, hogy akár a homlokára is tetováltathatná: „Igen, a veninek léteznek, úgyhogy most menjetek szépen vissza a tanterembe”.

– Ebből még nem következik, hogy ki akarna végeztetni. Tehetek azért, hogy higgyen nekünk. És hinni is akar majd nekünk, ha én leszek az, aki elmondja, hogy mi történt itt.

– Tehát nem hiszed, hogy kivégeztetne? De hát ő küldött a Lovasok Kvadránsába!

Ezzel nehéz vitatkozni.

– Így van, de tudod mit? Lovas lett belőlem. Biztosan sok rosszat el lehet mondani anyánkról, de akkor sem hagyná, hogy Aetos ezredes vagy akár Markham bármiféle bizonyíték nélkül kivégeztessen. Nem láttad, hogy milyen állapotban volt, amikor nem tértél haza, Brennan. Egyszerűen… le volt sújtva.

Brennan keze ökölbe szorul.

– Pontosan tudom, hogy milyen borzalmas dolgokat művelt a nevemben.

– Ő nem volt ott – szólal meg az egyik fiú, akit nem ismerek. Alacsonyabb a többieknél, és a Láng Osztag Harmadik Rajának emblémáját viseli a vállán. Világosbarna haja és kissé rózsás, kerekded arca van, ami az Amariban lévő szobrok lábánál lévő kerubokra emlékeztet.

– Komolyan, Ciaran? – feleli a barna hajú másodéves, majd a homlokához emeli a tenyerét, hogy így védje sápadt bőrét a napfénytől. Ő a Láng Osztag Első Rajához tartozik. – Tényleg védelmedbe veszed Sorrengail tábornokot?

– Nem, Eya, nem teszem. Csak annyit mondtam, hogy nem volt ott, amikor kiadták az utasításokat… – félbeszakítja a mondatot, ahogy a másik figyelmeztető pillantást vet rá. – Idén Aetos intézi a Háborús Játékok ügyeit – teszi hozzá.

Ciaran és Eya. Újra megnézem magamnak a vékonyabb, barna bőrű fiút, aki a tekintélyt parancsoló alkattal rendelkező Garrick mellett áll, és most feljebb tolja az orrán a szemüvegét.

– Bocsánat, de mi is a neved? – Valahogy nem érzem helyénvalónak, hogy nem ismerem mindannyiukat.

– Masen – feleli egy gyors mosoly kíséretében. – És ha ettől jobban érzed magad – Brennan felé fordul –, én sem hiszem, hogy anyádnak bármi köze lett volna az idei Háborús Játékokhoz. Aetos sokat büszkélkedett vele, hogy idén az apja szervezte meg az egészet.

Dain.

– Köszönöm. – Brennanhoz fordulok. – Az életemet is feltenném rá, hogy anya nem tudott róla, mi vár ránk Ressonban.

– És a mi életünket is feltennéd rá? – kérdezi Eya. Láthatóan nincs meggyőződve a tervemről, és Imogenhez fordul támogatásért, de hiába.

– Arra szavazok, hogy menjünk – mondja Garrick. – Muszáj megkockáztatnunk. Ha nem térünk vissza, kivégzik a többieket, mi pedig nem jutunk hozzá a basgiathi fegyverekhez. Ki ért egyet velem?

Egyesével minden kéz a magasba emelkedik – kivéve Xadenét és Brennanét.

Xaden állkapcsa megfeszül, és két kis barázda jelenik meg a szemöldöke között. Már jól ismerem ezt a kifejezést. Töpreng, tervez, latolgat.

– Abban a pillanatban, hogy Aetos megérinti Violetet, elveszítjük Aretiát, te pedig meghalsz – közli Brennan.

– Megtanítom rá, hogy védekezzen ellene – feleli Xaden. – Már így is ő a legjobb a pajzsállításban az évfolyamából, mióta elsajátította, hogyan zárja ki Tairnt. Csak annyit kell gyakorolnia, hogy mindig fenn tudja tartani a pajzsot.

Ezúttal nem akarok vele vitába szállni. A kapcsolódásunkon keresztül közvetlen hozzáférése van a tudatomhoz, ami miatt valóban ő a legalkalmasabb arra, hogy tanítson.

– És addig mi lesz? Hogyan fogod elérni, hogy Aetos ne érjen hozzá, ha nem is vagy mellette? – kérdezi Brennan.

– Úgy, hogy a legnagyobb gyengeségére fogok menni: a büszkeségére. – Xaden ajka könyörtelen mosolyra húzódik. – Ha mindenki biztos afelől, hogy menjünk, akkor rögtön indulhatunk, miután Andarna felébred.

– Biztosak vagyunk benne – feleli Garrick a többiek helyett, én pedig igyekszem lenyelni a torkomban képződő gombócot.

Ez a helyes döntés. Ugyanakkor ez a döntés könnyen az életünkbe kerülhet.

Avar zizegésére leszek figyelmes, és ahogy megfordulok, látom, hogy Andarna lassan kinyitja aranyszínű szemét, majd nagy nehezen feltápászkodik; a mancsai végén csak most jelentek meg a karmok. Megkönnyebbülés és öröm tölt el, ez azonban rövid életűnek bizonyul, amikor látom, hogy milyen bizonytalanul áll a lábán.

Ó, istenek… Olyan, akár egy újszülött csacsi. Mintha a szárnya és a lába is aránytalan volna a testéhez képest, és valahogy minden ízében reszket, ahogy próbálja egyenesen tartani magát. Kizárt, hogy ilyen állapotban képes legyen hazarepülni. Még abban sem vagyok biztos, hogy a mezőn át tudna-e battyogni.

– Helló – mondom, és rámosolygok.

– Többé már nem tudom megállítani az időt. – Gondosan végigmér, és olyan ítélkező a pillantása, ami a Bemutatás Napját juttatja eszembe.

– Tudom. – Bólintok, és megnézem magamnak a szemén átfutó vöröses vonalakat. Vajon mindig is ott voltak?

– Nem vagy csalódott?

– Életben maradtál. Mindannyiunkat megmentettél. Hogyan is lehetnék csalódott? – A mellkasom megfeszül, ahogy belenézek azokba a tágra nyílt szemekbe, és gondosan megválogatom a következő szavaimat. – Mindig is tudtuk, hogy csak addig tart az adományod, amíg még kicsi vagy. És te, drágám, úgy látom, hogy többé már nem vagy kicsi. – Morgás támad a mellkasában, mire felvonom a szemöldököm. – Jól vagy? – Mi az ördögöt mondhattam, amiért ezt érdemlem?

– Kamaszok – mondja Tairn.

– Jól vagyok – feleli Andarna, majd összeszűkült szemmel Tairn felé pillant. – Most pedig induljunk. – Ezzel kitárja a szárnyát, vagyis csak kitárná, de csak az egyiket tudja teljesen kinyújtóztatni, így viszont elveszíti az egyensúlyát, és előre bukik.

Xaden árnyai áramlanak elő a fák közül, és körülfonják Andarna törzsét, megóvva attól, hogy csőrrel előre a földbe álljon.

Tehát így állunk.

– Ööö… Azt hiszem, némi módosításra lesz majd szükségünk azzal a hámmal – jegyzi meg Bodhi, miközben Andarna továbbra is igyekszik visszanyerni az egyensúlyát. – Néhány órába beletelhet, amíg elkészülünk vele.

– Vissza tudod vinni a hátadon a Völgybe? – kérdezem Tairntól. – Csak mert eléggé… óriási.

– Előfordult, hogy más lovasokat megöltem egy ilyen sértés hallatán.

– Milyen drámai.

– Tudok repülni – vitatkozik Andarna, miután visszanyerte az egyensúlyát.

– Csak a biztonság kedvéért – mondom neki, mire kétkedve rám pillant.

– Gyorsan készüljetek el a hámmal – szólal meg Xaden. – Van egy tervem, de negyvennyolc órán belül vissza kell érnünk, hogy működjön, és ebből legalább egy napig repülni fogunk.

– Mi lesz negyvennyolc óra múlva? – kérdezem.

– Évzáró.

„A Lovasok Kvadránsában az évzárónál aligha találni magasztosabb, fennköltebb és… unalmasabb eseményt. Ez volt az egyetlen pillanat, amikor megirigyeltem azokat, akik a Gyalogsági Kvadránsba kerültek. Azok a kadétok bezzeg tudják, hogyan kell ünnepelni.”

– Afendra őrnagy, Útmutató a Lovasok Kvadránsához

HARMADIK FEJEZET

A basgiathi röpmező még mindig sötétbe burkolózik, és teljesen üresnek tűnik, amikor egy órával napfelkelte előtt megközelítjük. A hegyek felől érkezünk, és mindent megteszünk annak érdekében, hogy észrevétlenek maradjunk.

– Attól még nem biztos, hogy senki sem veszi észre, ha leszállunk – emlékeztet rá Tairn. A szárnyai annak ellenére ütemesen dolgoznak, hogy majdnem tizennyolc órája repülünk Aretiából. Kevés időnk maradt, hogy visszajuttassuk Andarnát a Völgybe anélkül, hogy mások is meglássák, és ha elszalasztjuk a lehetőséget, azzal a többi fiókát is veszélybe sodorjuk.

– Még mindig nem értem, hogy az empyriaiak miért egyeztek bele egyáltalán, hogy a sárkányok emberi lovasokkal kapcsolódjanak, miközben tudták, hogy nemcsak a griffröptetőkkel, de még azokkal az emberekkel szemben is óvniuk kell a kicsinyeiket, akikben elvileg meg kellett volna bízniuk.

– Kétségkívül érzékeny egyensúlyról van szó – feleli Tairn, majd a hegyláncot követve balra fordul. – Az Első Hat lovas kétségbeesve igyekezett megmenteni a népét, amikor hatszáz évvel ezelőtt felkeresték a költőhelyet. Azok a sárkányok alkották az első empyriaiakat, és csak azért egyeztek bele, hogy kapcsolódjanak az emberekkel, hogy megvédjék a költőhelyüket a veninektől, akik az embereknél is súlyosabb fenyegetést jelentettek rájuk nézve. A mi kezünk nem egészen úgy van kialakítva, hogy varázsvédelmet szőhetnénk vagy rúnákat írhatnánk vele. Egyik fajta sem maradt teljességgel hű a másikhoz, és kölcsönösen a saját céljaikra használták egymást.

– Sosem jutott volna eszembe, hogy bármit is eltitkoljak előled.

Tairn előadja a furcsa mutatványát, amikor a nyaka úgy viselkedik, mintha nem is lennének benne csontok, és teljesen hátracsavarja a fejét, hogy egy szívdobbanásnyi ideig összeszűkült szemmel méregessen, majd visszafordul a táj felé.

– Nem tudom már jóvátenni az elmúlt kilenc hónapot.
Az egyetlen, amit tehetek, hogy most megválaszolom azokat a kérdéseidet, amelyek érdemesek rá.

– Tudom – mondom halkan, és azt kívánom, a szavai bárcsak keresztül tudnának hatolni az árulás keserű ízén, amit a számban érzek, és amitől mintha sehogyan sem tudnék megszabadulni. Előbb-utóbb pedig el kell majd engednem. Hiszen Tairnt köti a szövetsége Sgaeyllel, úgyhogy neki legalább megvolt rá az oka, hogy nem osztott meg velem mindent, Andarnát pedig miért is hibáztatnám, ha egyszer kölyökként nyilván az idősebbek utasítását követte. Xaden viszont teljesen más lapra tartozik.

– Közeledünk. Készülj.

– Azt hiszem, többet kellett volna gyakorolnunk a bukfencezve megérkezést – próbálok viccelődni, majd rámarkolok a kápákra, miközben Tairn ereszkedni kezd, és a súlypontom az övével együtt elmozdul. A testem biztosan meg fog büntetni a nyeregben töltött órákért, de semmiért sem cserélném el az arcomat simogató nyári szél érzését.

– A bukfencezve érkezéstől több ínad is elszakadna – feleli.

– Azt nem tudhatod – jegyzi meg Andarna a megújult stílusában, tömören adva Tairn értésére, hogy téved.

Tairn felmordul, amitől még a nyereg is reszketni kezd alattam, nem is beszélve az Andarnát hozzá rögzítő hámról.

– A helyedben óvatos lennék – mondom Andarnának.
– A végén még megelégeli a feleselést, és lehajít a földre.

– A büszkesége nem engedné.

– Mondja a sárkány, akit húsz percig kellett győzködni, hogy felvegye a hámot – feleli Tairn.

– Rendben, gyerekek, ne vitatkozzatok. – Az izmaim megfeszülnek, és a combomon lévő szíjak mélyen a bőrömbe vájnak, ahogy Tairn tovább ereszkedik, és elhúz a Basgiath-hegy felett. A következő pillanatban ismét feltárul előttünk a röpmező.

– Még mindig üres – jegyzi meg.

– Tudod, a bukfencezve érkezést csak másodévtől kezdve tanítják. – Nem mintha annyira vágynék rá, hogy elsajátítsam ezt a módszert.

– Te ki fogod hagyni – morog Tairn.

– Ha nem vagy rá hajlandó, akkor majd én elviszem – csicsereg közbe Andarna, a mondandóját egy sárkányokhoz méltó ásítással zárva.

– Talán inkább próbálj meg javítani a saját landolásodon, mielőtt még az Ezüsthajút is magaddal viszed, hogy aztán Maleknél kössön ki.

Ez bizony fárasztó évnek ígérkezik.

A gyomrom összeszorul, ahogy feltűnik a kanyon.

– Leteszem Andarnát a Völgyben, aztán visszajövök, és a közelben fogok körözni.

– Pihenned kellene.

– Addig nem pihenhetek, amíg nem tudom, hogy kivégzik-e mind a nyolcatokat az emelvényen. – A hangjában lévő aggodalomtól összeszorul a torkom. – Azonnal szólj, ha csak egy pillanatra is úgy érzed, hogy nem jó irányba tartanak a dolgok.

– Minden rendben lesz – mondom. – Tégy egy szívességet, és szólj Sgaeylnek, hogy beszélnem kell Xadennel.

– Kapaszkodj!

A talaj szélsebesen közeledik felénk, és el kell kapnom a combomon keresztülfutó szíjakat. A csattal bíbelődöm, miközben Tairn még szélesebbre tárja a szárnyát, hogy lelassítsa az ereszkedésünket. A lendülettől előrependerülök, de nagy nehezen sikerül visszaülnöm a nyeregbe, hogy ki tudjam csatolni magam.

– Vidd biztonságba Andarnát – mondom Tairnnak, miközben lemászom a vállán, és igyekszem nem tudomást venni a sajgó izmaimról.

– Ne vállalj felesleges kockázatot – feleli, ahogy lecsúszom a mellső lábán, amelyet Andarna elhelyezkedése miatt most a szokásosnál is meredekebben kell tartania.

Talajt érek és megszédülök, de végül sikerül visszanyernem az egyensúlyomat.

– Én is szeretlek – suttogom, majd megfordulok, hogy megpaskoljam Tairn és Andarna lábát.

Tairn oldalra dönti a fejét, és Sgaeyl irányába pillant, aki brutális hatékonysággal ér földet; a lovasa hozzá hasonló ügyességgel száll le a hátáról.

– Úgy látom, érkezik a szárnyvezető.

Már csupán alig néhány óráig marad a szárnyvezetőm
– persze, ha egyáltalán túlélünk addig.

Xaden is félreáll Tairn útjából, majd elindul felém.

Tairn után Sgaeyl is kilő a magasba, majd a többi sárkány is követi őket. Úgy tűnik, magunkra maradtunk.

Feltolom a szemvédőmet, és kigombolom a kabátomat. A július elég forró tud lenni Basgiathban, még az ilyen korai órákban is.

– Komolyan azt mondtad Tairnnak, szóljon Sgaeylnek, hogy beszélni akarsz velem? – kérdezi Xaden, miközben a nap első sugarai lilásra színezik a hegycsúcsokat.

– Igen. – Végigfuttatom az ujjaimat a hüvelyeken, hogy meggyőződjek róla, egyetlen fegyveremet sem veszítettem el a magasban, majd egy kicsivel a többiek előtt elhagyjuk a röpmezőt, és elindulunk a lépcsők felé, amely a Vesszőfutás mellett visszavezet a kvadránsba.

– Talán még emlékszel rá, hogy másképpen is… – Megkocogtatja a fejét, majd megáll előttem. Gyorsan ökölbe szorítom a kezem, nehogy még véletlenül is eszembe jusson kisöpörni egy sötét, szélfútta hajtincset a homlokából. Néhány nappal ezelőtt még minden további nélkül megérintettem volna. Az ördögbe, én magam túrtam volna bele a hajába, és bármikor gondolkodás nélkül magamhoz rántottam volna, hogy megcsókoljam.

Csakhogy azóta megváltozott a helyzet.

– Tudod, amikor így beszélsz, egy kissé… – Istenek, miért ilyen átkozottul nehéz? Úgy érzem, mintha minden áldozat, amit az elmúlt évben meghoztam, semmivé válna, és visszakerülnénk oda, ahonnan indultunk: egy olyan akadálypálya kezdőpontjára, amelyen egyikünknek sincs kedve még egyszer végigmenni. Vállat vonok. – Egy kissé bizalmaskodó – fejezem be a mondatot.

– Miért, nem vagyunk bizalmas viszonyban? – Felvonja a szemöldökét. – Csak mert több olyan alkalomra emlékszem, amikor te és én…

Előreszökkenek, és a szájára tapasztom a kezét.

– Ne kezdd. – Anélkül is épp elég nehéz megfeledkeznem a köztünk lévő robbanásveszélyes kémiáról, hogy folyamatosan emlékeztet rá, milyen érzés volt együtt lenni. Testi értelemben a kapcsolatunk – vagy bárminek is nevezzük – tökéletes. Jobb is, mint tökéletes. Pokolian izgató, és legalább annyira okoz függőséget. Az egész testem felforrósodik, ahogy csókot lehel a tenyeremre, úgyhogy gyorsan vissza is húzom a kezem. – Minden esélyünk megvan arra, hogy egy súlyos tárgyalás vár ránk, ami után könnyen elképzelhető, hogy kivégeznek, de neked azért van időd a viccelődésre.

– Elhiheted, hogy nem viccelek. – Ahogy elérjük a lépcsőt, még egyszer visszapillant a válla fölött. – Meglep, hogy még szóba állsz velem, mindenesetre nem viccelődöm.

– Dühös vagyok, amiért titkolóztál előlem. Azzal nem oldanám meg a problémát, ha nem vennék tudomást rólad.

– Ez igaz. Ha már itt tartunk, miről akartál beszélni?

– Azóta motoszkál bennem valami, hogy Aretiába kerültünk.

– És ezt csak most mondod el? – Eléri a lépcső alját, és hitetlenkedő pillantást vet rám. – Nem vagy valami határozott a kommunikációban, igaz? Ne aggódj. A pajzsállítás mellett ezen is dolgozni fogunk.

– Ez elég… viccesen hangzik tőled. – Elindulunk a kvadránshoz vezető úton, miközben a nap fokozatosan magasabbra kapaszkodik a jobbunkon, és a fény megcsillan
a Xaden hátához rögzített két kardon. – Vannak esetleg a mozgalomnak olyan írnokai, akikre barátként tekinthetünk?

– Nincsenek. – Lassan kirajzolódik előttünk a fellegvár alakja, amelynek tornyai a hegygerinc azon része fölé magasodnak, amelyen az alagút is keresztülfut. – Tudom, hogy sokukban megbízol, de…

– Ne is folytasd. – Megrázom a fejem. – Előbb meg kell tanulnom megvédeni magam Daintól.

– Hogy őszinte legyek, az is megfordult a fejemben, hogy ejtem a tervet, és egyszerűen lehajítom a Mellvédről. – Látom rajta, hogy komolyan beszél, és ezúttal nem is hibáztatom érte. Sosem bízott Dainban, és azután, ami a Háborús Játékokon történt, kilencvenkilenc százalékig biztos vagyok benne, hogy én is jobban teszem, ha óvatos leszek vele. Csakhogy ott van még az az egy százalék, ami arra emlékeztet, hogy mégiscsak annyi éven át a legjobb barátom volt – és ezt az egy százalékot nehéz elhallgattatni.

Ez az az egy százalék, ami miatt mégsem vagyok biztos abban, Dain valóban tudhatott-e arról, hogy mi vár ránk Athebyne-ban.

– Jól hangzik, de nem vagyok biztos benne, hogy ezzel sokkal előrébb lennénk.

– Bízol bennem?

– Az egyszerű választ szeretnéd?

– Tekintve, hogy nincs sok időnk, amit kettesben tölthetünk, igen. – Megáll az alagútba vezető magas kapu előtt.

– Az életemet is rád bíznám. Végső soron az én életem a te életed is. – A többi pedig azon múlik, hogy mennyire tudsz nyíltan beszélni velem ezek után, de valószínűleg nem most van itt az ideje, hogy megtárgyaljuk a kapcsolatunk jövőjét.

Megesküdnék rá, hogy egy pillanatra mintha csalódottság villanna a szemében, majd bólint, és hátrapillant a többiekre, akik időközben felértek hozzánk.

– Gondoskodom róla, hogy Aetos visszafogja magát, de neked is segítened kell.

– Először hadd próbáljam meg én elintézni. Utána nyugodtan tedd azt, amit jónak látsz. – Ekkor megszólalnak Basgiath harangjai. Tizenöt percünk van az alakzat, vagyis az évzáró ünnepség kezdetéig.

Xaden kihúzza magát, ahogy a többiek odaérnek hozzánk, és ismét felölti azt a kifürkészhetetlen maszkot, amit már olyan jól ismerek.

– Mindenki tisztában van vele, hogy mire készülünk?

Ez már nem az a férfi, aki a bocsánatomért esedezett, amiért titkai voltak előttem, és egész biztosan nem az, aki Aretiában megesküdött rá, hogy meg fogja próbálni visszanyerni a bizalmamat. Nem, ez Xaden, a szárnyvezetőm, aki válogatás nélkül meggyilkolta az összes támadót a hálószobámban azon az estén, mindezt úgy, hogy közben
a szeme sem rezdült.

– Készen állunk – mondja Garrick, majd oldalra döntve roppant egyet a nyakán, mintha csak a következő ütközetre készülne.

– Készen állunk – ismétli meg Masen, és feljebb tolja
a szemüvegét az orrán.

Szép sorban mindannyian bólintanak.

– Akkor rajta. – Felszegem az állam.

Xaden hosszan és áthatóan méreget, majd biccent.

A gyomrom fordul egyet, ahogy belépünk az alagútba, és a jöttünkre pislákolni kezdenek a varázsfények. A másik ajtó már nyitva van mire odaérünk, és nem tiltakozom, amikor Xaden közelebb húzódik hozzám. Minden esély megvan rá, hogy abban a pillanatban letartóztatnak, hogy betesszük a lábunkat a kvadráns területére, de az is lehet, hogy rögtön elrendelik a kivégzésünket – attól függően, hogy mi jutott
a vezetőség tudomására.

Energia ébred fel a belsőmben, és kezd zümmögni a bőröm alatt. Még nem éget, de készen áll, ha netán szükségem volna rá. Csakhogy amikor kiérünk a kockaköves udvarra, senki sem vár ránk. Még perceink vannak, amíg a terület megtelik a kadétokkal.

Hamarosan előbukkannak az első lovasok a hálókörletből. Elég beképzelt ábrázattal méregetnek bennünket, és a Második Szárny jelvénye virít az uniformisukon.

– Nézzenek oda, ki jött haza? Gondolom, már azt hittétek, hogy megnyertétek a Játékokat, ugye, Negyedik Szárny? – kérdezi egy fenyőzöldre festett hajú lovas vigyorogva.
– Csakhogy tévedtek. Miután nem tértetek vissza időben, a Második Szárny mindent bezsebelt!

Xaden még csak pillantásra sem méltatja őket, ahogy elmegyünk mellettük.

Garrick azért nem mulasztja el, hogy bemutasson a hencegőnek.

– Talán nem tudják, hogy mi történt odakint – suttogja Imogen.

– Akkor van rá esélyünk, hogy megússzuk – feleli Eya, és a napfény megvillan a szemöldökében fityegő piercingen.

– Hát persze hogy senki sem tudja – dünnyögi Xaden. Felpillant a tudósok épületének tetejére, én pedig követem a tekintetét, és a szívem összeszorul, ahogy észreveszem a legtávolabbi torony tetején égő tüzet. Nem kérdés, hogy Maleknek készülnek áldozatokat bemutatni – azoknak a kadétoknak a holmijait vetik tűzre, akik nem élték túl a Háborús Játékokat.

A hálókörlet bejáratában ismét egymásra pillantunk, majd a tervnek megfelelően szétválunk. Xaden végigkísér a folyosón, majd eljön velem addig a helyiségig, amit az elmúlt kilenc hónapban az otthonomnak nevezhettem, de jelenleg nem
a saját szobám foglalkoztat.

Oldalra pillantok, hogy meggyőződjek róla, nem követtek bennünket, Xaden pedig kinyitja Liam szobájának ajtaját. Int, hogy menjek be, úgyhogy a karja alatt beslisszolok, működésbe hozva a fejem felett lévő varázsfényt.

A gyász teljes súlyával nehezedik a mellkasomra, ahogy Xaden becsukja mögöttünk az ajtót. Liam néhány nappal ezelőtt még ebben az ágyban hajtotta álomra a fejét. Ennél az íróasztalnál tanult, és itt, az éjjeli asztalnál farigcsálta azokat a kis figurákat, amelyek közül néhány még mindig várja, hogy valaki kézbe vegye és befejezze őket.

– Sietned kell – mondja Xaden.

Rögtön az asztalához lépek, ahol nincs más, csak a könyvei és néhány toll. Megnézem a szekrényt, majd az ágy lábánál lévő ládát, de semmit sem találok.

– Violet – figyelmeztet Xaden halkan, miközben továbbra is őrt áll az ajtóban.

– Tudom, tudom – szólok vissza a vállam fölött. Abban a pillanatban, hogy Tairn és Sgaeyl visszatértek a Völgybe, minden sárkány tudta, hogy mi is megérkeztünk, vagyis mostanra minden bizonnyal a kvadráns vezetősége is értesült a jöttünkről.

Felemelem a nehéz matrac sarkát, és megkönnyebbülten felsóhajtok, amikor észreveszem a zsineggel összekötött leveleket.

– Megvan! – Nem fogok sírni. Úgy biztosan nem, hogy a leveleket még a saját szobámba is el kell juttatnom.

De mi történik, ha legközelebb majd az én cuccaimért jönnek, hogy azokat égessék el?

– Induljunk. – Xaden kinyitja az ajtót, én pedig ugyanabban a pillanatban lépek ki a folyosóra, hogy Rhiannon – a legközelebbi barátom a kvadránsból – elhagyja a saját szobáját Ridockal, egy másik rajtársunkkal.

Ó, a francba.

– Violet! – Rhiannon álla leesik, majd magához húz, hogy átöleljen. – Hazajöttél! – Olyan erősen szorít magához, hogy egy pillanatra egészen elernyedek tőle. Mintha nemcsak hat nap, hanem egy egész örökkévalóság telt volna el azóta, hogy találkoztunk.

– Itt vagyok – mondom ki én is, miközben fél kézzel a leveleket szorongatom, a másikkal pedig igyekszem viszonozni az ölelését.

Megszorítja a vállamat, majd hátrál egy lépést, és olyan ábrázattal méreget, hogy már előre rosszul érzem magam, amiért mindjárt hazudnom kell neki.

– Az alapján, amit a többiek mondogattak, már halottnak hittelek. – Felemeli a tekintetét, és észreveszi Xadent. – Azt hittem, mindketten odavesztetek.

– Néhányan azt rebesgették, hogy csak eltévedtetek
– teszi hozzá Ridoc. – De tekintve, hogy kikkel indultatok el, ez elég valószínűtlennek tűnt. Mindenesetre örülök, hogy itt vagytok.

– Ígérem, hogy később mindent megmagyarázok, de most muszáj kérnem egy szívességet – súgom, miközben összeszorul a torkom.

– Violet… – Xaden hangja lesüllyed.

– Bízhatunk benne – mondom felé fordulva. – Ahogyan Ridocban is.

Xaden nem úgy tűnik, mint akit meggyőztem volna. Mint a régi szép időkben.

– Mire van szükséged? – kérdezi Rhiannon, aggodalmasan összevonva a szemöldökét.

Hátrálok egy lépést, majd a kezébe nyomom a leveleket. Az ő családja sem mindig tett eleget az előírásnak, amely szerint el kell égetni a halottak tárgyait, úgyhogy remélem, megértő lesz.

– Arra kérlek, hogy őrizd meg a kedvemért. Rejtsd el ezeket a leveleket. És ne hagyd, hogy bárki… elégesse őket. – Elcsuklik a hangom.

Lepillant, és a szeme elkerekedik, amikor meglátja, hogy miről van szó.

– Ezek meg micso… – kezdi Ridoc, de ahogy közelebb jön, az ő szava is elakad. – Francba.

– Nem – suttogja Rhiannon, de tudom, hogy nem a kérésemet tagadja meg. – Nem lehet, hogy Liam. Nem lehet. – Lassan a szemembe néz.

A szemem ég, de sikerül valahogy bólintanom, és megköszörülnöm a torkomat.

– Ígérd meg, nem fogod hagyni, hogy rátegyék a kezüket, ha én esetleg… – Képtelen vagyok befejezni a mondatot.

Rhiannon bólint.

– Neked nem esett bajod, ugye? – Ismét végigmér, és észreveszi a varrást a röpszerelésemen. Még Aretiában kellett megvarrni azon a helyen, ahol a venin pengéje áthatolt rajta.

Megrázom a fejem. Ezúttal nem hazudok. Nem esett bajom. Legalábbis mostanra teljesen meggyógyultam.

– Indulnunk kell – mondja Xaden.

– Az évzárón találkozunk. – Szomorkás mosolyt villantok rájuk, majd teszek egy lépést Xaden felé. Minél távolabb lesznek tőlem a barátaim, annál inkább biztonságban tudhatom őket a belátható jövőben.

– Hogy csinálod? – kérdezem Xadentől, amikor befordulunk az immár zsúfolt folyosó sarkán.

– Micsodát? – Folyamatosan a körülöttünk áramló kadétokat méregeti. A karját a derekamra csúsztatja, mintha attól tartana, hogy bármelyik pillanatban elválaszthatnak bennünket egymástól. Sűrű forgatagba keveredtünk, és habár sokan túlságosan a gondolataikba merülnek ahhoz, hogy észrevegyenek, akik viszont meglátnak, mind jó alaposan végigmérnek. Az összes megjelölt kadét biccent egyet Xaden felé, jelezve, hogy a többiek már értesítették őket az érkezésünkről.

– Hogy olyan ügyesen hazudsz azoknak, akik elvileg fontosak a számodra.

A tekintetünk találkozik egymással.

Elhaladunk az Első Hatok egyikének mellszobra előtt, majd a csődülettel együtt rátérünk a csigalépcsőre, amely összeköti egymással a különböző évfolyamok szintjeit.

Xaden állkapcsa megfeszül.

– Violet…

Felemelem a kezem, és félbeszakítom.

– Nem sértésnek szántam. Egyszerűen tudni akarom, hogy csinálod.

Leválunk az udvarra nyíló ajtó felé özönlő kadétok forgatagáról, Xaden pedig eltökélt léptekkel megindul a rotunda felé, felszakítja az ajtót és betessékel rajta. Ismét a derekamra helyezi a kezét, én azonban odébb lépek tőle.

Zihnal most bizonyára épp ránk mosolygott, a helyiség ugyanis áldásos módon üres, legalábbis addig a másodpercig, amíg Xaden odairányít az első oszlop mögé. A faragott vörös sárkány elrejt a kíváncsi tekintetek elől – már amennyiben valaki ezen, a kvadráns négy szárnyát egymással összekapcsoló termen kívánna átvágni.

Néhány másodperccel később valóban léptek zaját halljuk, de a jókora oszlop biztonságosan elrejt bennünket; nem véletlen, hogy korábban többször is itt találkoztunk.

– Kezdjük azzal, hogy nem szoktam hazudni azoknak, akik fontosak a számomra. – Xaden lehalkítja a hangját, majd felém fordul, és átható pillantásával valósággal a márványhoz szegez. Közelebb hajol hozzám, teljesen kitöltve a látóteremet, amíg már nem is érzékelek rajta kívül mást. – Abban pedig biztos lehetsz, hogy soha nem hazudtam neked. Azt ugyanakkor neked is meg kell tanulnod, hogy miként ne áruld el a teljes igazságot, különben mindannyian halottak leszünk. Tudom, hogy megbízol Rhiannonban és Ridocban, de nekik sem mondhatod el, hogy mi történt, az ő érdekükben legalább annyira nem, mint a miénkben. Az igazság csak veszélybe sodorná őket. Ha nem tudsz hazudni a barátaidnak, akkor tartsd magad távol tőlük. Megértetted?

Minden ízemben megfeszülök. Természetesen tisztában vagyok azzal, hogy igaza van, de ilyen brutális szenvtelenséggel végighallgatni mégis egy gyomrossal ér fel.

– Megértettem.

– Soha nem akartalak volna ilyen helyzetbe hozni. Sem a barátaiddal, és főleg nem Aetos tábornokkal. Ez volt az egyetlen oka, amiért nem mondtam el neked korábban.

– Mióta tudtál Brennanról? – Lehet, hogy nem ez a megfelelő pillanat, hogy ezt tisztázzuk, ugyanakkor az is lehetséges, hogy más alkalom már nem lesz rá.

Lassan kifújja a levegőt.

– A halála óta tudtam róla.

Az ajkaim elválnak egymástól, és mintha megszabadulnék egy súlytól, amit már Resson óta kénytelen voltam magammal cipelni.

– Mi az? – kérdezi.

– Nem tértél ki a kérdés elől. – El kell ismernem, ezen egy kissé meglepődtem.

– Válaszokat ígértem néhány kérdésedre. – Közelebb hajol. – Azt viszont nem ígértem, hogy kedvedre lesznek a válaszaim.

– Akkor is az igazságot választom. – Néhány kérdésemre?

– Most még azt hiszed. – Hamiskás mosoly jelenik meg az ábrázatán.

– Mindig így fogom hinni. – Újabb lépteket hallunk, ahogy egyre több kadét igyekszik a reggeli alakzatra, ami egyúttal emlékeztet rá, hogy mégsem vagyunk teljesen egyedül, mindenesetre szükségem van rá, hogy Xaden meghallgasson. – Ha az elmúlt néhány hétben megtanulhattál valamit, akkor azt, hogy nem szaladok el az igazság elől, bármilyen fájdalmas is legyen, vagy bármekkora árat is kelljen érte fizetnem.

– Nos, nekem is elég nagy árat kellett érte fizetnem. Téged. – Az egész testem megfeszül, ő pedig lehunyja a szemét. – A francba, ezt nem kellett volna kimondanom. – Ismét kinyitja a szemét, megcsóválja a fejét, és olyan nyomorúságos kétségbeesést látok tükröződni a tekintetében, amitől összeszorul a szívem. – Értem, hogy mi a gond. Az a gond, hogy nem mondtam el neked. Értem. De hidd el, amikor körülötted mindenkinek az élete azon múlik, hogy milyen jól tudsz hazudni, akkor nem olyan könnyű felismerni a pillanatot, amikor pedig csak az igazság menthet meg.
– Felsóhajt. – Ha visszamehetnék az időben, másképp tenném, hidd el. De már nem mehetek vissza. Most már itt vagyunk.

– Itt vagyunk. – És még csak abban sem vagyok biztos, hogy mit jelent az „itt”. Áthelyezem a testsúlyomat. – De mindaddig, amíg komolyan gondolod, hogy mindent megosztasz velem…

Elfintorodik, mire összefacsarodik a szívem.

– Mindent megosztasz velem, ha egyszer rendesen fog menni a pajzsállítás, vagy nem? – Kevésen múlik, hogy megragadjam, és minden porcikámban reszketni kezdjek. – Hiszen ezt ígérted a hálószobádban. – Nem, ezt nem teheti velem. – Mindent, amit tudni akarok, és mindent, amit nem. Ezek a te szavaid.

– Mindent, ami velem kapcsolatos.

Ó, a rohadt életbe, tehát mégiscsak ezt csinálja. Már megint.

Megrázom a fejem.

– Nem ezt ígérted.

Xaden már éppen megtenne felém egy lépést, de én felszegem az állam, jelezve, hogy ebben a pillanatban nem vagyok vevő a közeledésére. Eléggé óvatosnak bizonyul ahhoz, hogy inkább a helyén maradjon.

Beletúr a hajába, és felsóhajt.

– Nézd, bármilyen kérdésedre válaszolok, ami velem kapcsolatos. Az istenekre mondom, még szeretném is, hogy kérdezz, hogy megismerj, hogy elég jól ismerj ahhoz, hogy még akkor is újra meg tudj bízni bennem, ha nem mondhatok el mindent. – Úgy bólint, mintha ezek a szavak az eredeti ígérete részét alkották volna, miközben mindketten pontosan tudjuk, hogy nem így van. – Violet, te nem egy átlagos lovasba zúgtál bele. Hanem a forradalom vezérébe – súgja, de olyan lágy hangon, hogy a szavai ezúttal alig érnek el hozzám. – Emiatt sajnos mindig lesznek majd titkaim.

– Te most szórakozol velem, ugye? – Hagyom, hogy a düh felébredjen bennem, és megtisztítson attól a szívszaggató fájdalomtól, amit a szavai okoznak. Brennan hat éven keresztül hazudott nekem, és hagyta, hogy gyászoljam, miközben átkozottul-remekül-vidáman életben volt az egész idő alatt. A legjobb, legrégibb barátom elrabolta az emlékeimet, és könnyen lehet, hogy a vesztembe akart küldeni. Az anyám az egész életemet egy hazugságra alapozta. Már abban sem vagyok biztos, mit tekinthetek igaznak a gyerekkoromból, és mi az, ami meg sem történt, Xaden pedig ezek után azt hiszi, hogy beérem kevesebbel, mint a teljes, feltétlen őszinteséggel?

– Nem szórakozom. – Nincs bocsánatkérés a hangjában. – De ez nem jelenti, hogy ne engednélek közel magamhoz, ahogy ígértem. Nyitott könyv vagyok, már amennyiben…

– Ahogy kívánod. – Megrázom a fejem. – Sajnos viszont nekem ez így nem fog működni. Többé már nem. Nem tudok újra megbízni benned anélkül, hogy teljesen őszinte volnál velem. Ennyi.

Olyan ábrázattal méreget, mintha ezúttal valóban meglepetést tudtam volna okozni neki.

– Teljes őszinteség. – Olyan eltökélten beszélek, ahogyan bármelyik nő tenné, aki elől elrejtették a bátyja titkát. Aki elől eltitkolták, hogy miről is szól ez a háború. – Azt meg tudom bocsájtani, hogy egészen mostanáig nem tudtál mindent megosztani velem. Azért tetted, hogy megments másokat, sőt talán engem is így tudtál megvédeni. De mostantól kezdve csakis teljes őszinteségről lehet szó köztünk, különben… – Istenek, hát tényleg ki kell mondanom?

Komolyan ultimátumot készülök adni Xaden Riorsonnak?

– Különben micsoda? – közelebb hajol, és a szeme összeszűkül.

– Különben minden erőmmel azon leszek, hogy kiszeressek belőled – felelem.

Egy pillanatra meglepetés izzik fel a tekintetében, mielőtt a szája sarka félmosolyra húzódna.

– Sok szerencsét. Én öt hónapig igyekeztem kiszeretni belőled. Majd szólj, hogy neked hogy ment.

Felhorkanok, és semmi további nem jut eszembe, amíg egyszer csak megszólalnak az alakzat kezdetét jelző harangok.

– Itt az idő – mondja. – Tartsd fenn a pajzsod. Zárj ki mindenkit, ahogy idefelé menet gyakoroltuk.

– Hiszen még téged sem tudlak kizárni.

– Rá fogsz jönni, hogy velem nehezebb, mint másokkal.
– A vigyora annyira dühítő, hogy ökölbe szorul tőle a kezem.

– Hé, bocs, hogy megszakítom ezt a szép pillanatot – szólal meg Bodhi valahonnan tőlem balra. – De ez volt az utolsó csengetés, úgyhogy kezdetét veszi a rémálom.

Xaden lapos pillantást vet az unokatestvérére, de végül mindketten bólintunk. Nem olyan tiszteletlen a barátaival, hogy arról faggassa őket, vajon sikeresen eleget tettek-e a feladataiknak, úgyhogy mind a nyolcan néma csendben megyünk ki a rotunda közepére.

A gyomrom nagyot ugrik, amikor meghallom, hogy odakint elkezdték felolvasni a haláltekercset.

– Nem a mai lesz a halálom napja – súgom magam elé.

– Nagyon remélem, hogy igazad lesz – mondja Garrick Xadennek, miközben az ajtó felé lépünk. – Elég balszerencsés lenne, ha csak azért csináltuk volna végig ezt a három évet, hogy aztán a diplomaosztón csináljanak ki.

– Igazam lesz. – Xaden kilép a napfénybe, és mindannyian követjük.

– Garrick Tavis. Xaden Riorson. – Fitzgibbons kapitány hangja az udvar legtávolabbi sarkaiba is elhallatszik, ahogy a tekercsen szereplő elhunytak nevét olvassa.

– Nem akarok ünneprontó lenni, de… – szakítja félbe Xaden.

Az udvaron minden tekintet felénk fordul.

„Mivel a sárkányok elszántan védelmezik a fiókáikat, és őrzik a fejlődésükkel kapcsolatos információkat, így kizárólag arra hagyatkozhatunk, amit az Álmatlan Álomról tudunk. Először is, ez az időszak a hirtelen növekedésé. Másodszor, az időtartama egyedenként változó lehet. Harmadszor, mint a neve is jelzi, a sárkányok ilyenkor nem álmodnak. Negyedszer pedig azt is tudjuk, hogy amikor felébrednek, meglehetősen éhesek szoktak lenni.”

– Kaori professzor, Útmutató a sárkányok fajtáihoz

NEGYEDIK FEJEZET

A szívem olyan gyorsan ver, mint a kolibri szárnya, ahogy átvágunk az udvaron, és az emelvény felé tartunk. Xaden két lépéssel előttünk jár. Szemernyi félelem sincs benne, kihúzza magát és előrenéz, minden határozott lépéséből, testének minden egyes vonásából csak úgy árad a düh.

Felszegem az állam, és az előttünk lévő emelvényre függesztem a tekintetem, miközben a zúzott kavics ropog a talpam alatt, és mindkét oldalról jó néhány kadét meglepett sóhajtásai kísérik a lépteinket. Lehet, hogy nem vagyok olyan magabiztos, mint Xaden, de már egész ügyesen elő tudom adni magam.

– Ezek szerint… nem haltatok meg. – Fitzgibbons kapitány, az írnok, akit a Lovasok Kvadránsába osztottak, elkerekedett szemmel méregeti kompániánkat. A cserzett bőre lassan ugyanolyan sápadttá válik, mint amilyen az uniformisa, és nagy buzgalmában még a haláltekercset is sikerül elejtenie.

– Úgy tűnik, nem – feleli Xaden.

Kis híján nevethetnékem támad, ahogy Panchek parancsnok is leesett állal fordul felénk az emelvényen elfoglalt helyéről. Néhány másodperccel később anyám és Aetos ezredes is feltápászkodnak, elállva Panchek elől a kilátást.

Jesinia lép előre, hogy felszedje a tekercset Fitzgibbons kapitány lába elől.

– Örülök, hogy megmaradtál – üzeni sietős mozdulatokkal jelnyelven, mielőtt magához venné a tekercset.

– Én is – válaszolom, és máris kényelmetlen érzések kezdenek gyötörni. Vajon tudja, hogy mit tanít neki valójában a kvadránsa? Egyikünknek sem volt fogalma a valóságról, hiába töltöttünk annyi hónapot és évet tanulással.

Aetos ezredes mintha minden egyes felé megtett lépésünkkel csak még jobban elvörösödne. Alaposan megnéz magának mind a nyolcunkat, és kétségkívül azt mérlegeli, hogy kik vannak itt, és kik azok, akik hiányoznak.

Anyámmal egy szívdobbanásnyi időre összetalálkozik a tekintetünk, és a szája sarka mintha felfelé húzódna, és olyan kifejezés jelenne meg az arcán, amit – félve mondom ki, de talán… – büszkeségnek is nevezhetnék. Az egész azonban nem tart tovább egy pillanatnál, mielőtt ismét felvenné a hivatalos tartását, amelyet oly hibátlanul hozott az egész tavalyi évben. Csak egy szívdobbanás. Ennyire van szükségem, hogy tudjam, nem tévedek. Nincs düh a szemében – ahogyan nincs félelem vagy megdöbbenés sem. Csupán megkönnyebbülés.

Ezek szerint anyám nem szerepelt Aetos terveiben. Minden porcikámmal érzem, hogy ez az igazság.

– Nem értem – mondja Fitzgibbons a mögötte álló két írnoknak, majd Panchekhez fordul. – Nem haltak meg. Akkor mi a csudáért kerültek fel a haláltekercsre?

– Így van, miért? – kérdezi immár anyám is Aetos ezredestől.

Hűvös szellő fúj el mellettünk, pillanatnyi enyhülést nyújtva a fojtogató hőségtől, de tudom, hogy valójában mit jelent – a tábornok asszony nincs jó hangulatban. A magasba pillantok, de csak az ég kékjét látom a távolba nyújtózni. Legalább anyám még nem kezdett vihart varázsolni.
Még nem.

– De hiszen hat napja nem jelentek meg! – sziszegi Aetos, és a hangja minden egyes szóval egyre magasabbra szökik. – Természetes, hogy ennyi idő után halottá nyilvánítjuk őket, de úgy tűnik, inkább dezertálás és kötelesség elmulasztása miatt kellett volna jelentést tennünk.

– Szeretne feljelenteni dezertálásért? – Xaden felmegy az emelvény lépcsőin, mire Aetos hátrál egy lépést, és félelem villan a szemében. – Maga küldött minket harcolni, és még maga fenyegetőzik azzal, hogy jelentést tesz rólunk? – Xadennek nincs szüksége rá, hogy felemelje a hangját. Éppen elég, ha nyugodt hangon beszél, így is jól hallja az egész alakzat.

– Miről beszél? – kérdezi anyám, és a tekintete Xaden és Aetos között cikázik.

Helyben vagyunk.

– Fogalmam sincs – vágja rá Aetos.

– Utasítást kaptam rá, hogy vigyem el a rajomat a védelmünkön túlra, Athebyne-ba, és hozzam létre ott a Negyedik Szárny főhadiszállását a Háborús Játékokhoz. Ennek az utasításnak eleget is tettem. Megálltunk a védelmünk után következő legközelebbi tónál, ahol griffek ütöttek rajtunk.
– A hazugság olyan könnyedén gördül le a nyelvéről, mintha igazat beszélne, ami igencsak tetszetős… Egyúttal dühítő is, hogy ilyen átkozottul jól csinálja. Az égvilágon semmivel nem árulja el magát.

Anyám pislog egyet, Aetos pedig felvonja a szemöldökét.

– Lesből támadtak. Deigh-t és Fuilt teljességgel váratlanul érte a rajtaütés. – Xaden tesz egy félfordulatot, mintha már nem a vezetőséghez, hanem a többi szárnyhoz intézné a szavait. – Esélyük sem volt védekezni.

A fájdalom összeszorítja a mellkasomat, és néhány másodpercig alig kapok levegőt. A kadétok körülöttünk susmorogni kezdenek, de én továbbra is Xadenre függesztem a tekintetemet.

– Elveszítettük Liam Mairit és Soleil Teleryt – teszi hozzá Xaden, majd felém pillant. – Majdnem elvesztettük Sorrengailt is.

Anyám megfordul, és egy pillanatra úgy néz rám, mintha nem csak a felettesem volna – őszinte riadtságot látok a tekintetében. Úgy néz rám, mintha… az anyám volna.

Biccentek, és közben a bensőmben éledező fájdalom még erősebbé válik.

– Hazudik – mondja Aetos ezredes. A hangjában csengő bizonyosságtól megszédülök, és azon kezdek tanakodni, hogy talán mégsem tudjuk megcsinálni, amit elterveztünk, és mindannyiunkat kivégeznek, mielőtt még lehetőségünk volna meggyőzni anyámat.

– A hegy mögött vagyok – szólal meg Tairn.

– Lélegezz – súgja oda Garrick. – Különben elájulsz.

Beszívom a levegőt, és igyekszem a szívverésemre koncentrálni.

– Mégis mi okom volna hazudni? – Xaden oldalra dönti a fejét, és pőre megvetéssel méregeti Aetost. – Természetesen, ha nekem nem hisz, Sorrengail tábornok majd kiszedi az igazságot a lányából.

Tehát itt jövök képbe én.

Felmegyek a fából eszkábált emelvényre, és odaállok Xaden mellé. Verejték csordogál végig a nyakam hátsó részén, ahogy a reggeli napsütés felforrósítja a röpszerelésemet.

– Sorrengail kadét? – Anyám összefűzi a karját, és várakozásteljesen felém fordul.

Az egész kvadráns engem figyel, úgyhogy meg kell köszörülnöm a torkomat.

– Így történt.

– Hazugság! – kiáltja ismét Aetos. – Kizárt, hogy néhány griff két sárkányt is elintézzen. Ez lehetetlen. El kell választani őket egymástól, és egyesével meg kell kezdeni a kihallgatásukat.

– Nem hiszem, hogy erre szükség van – feleli anyám, és egy újabb jeges fuvallat vágtat keresztül a repüléstől már egyébként is alaposan összekócolódott hajamon. – És a helyedben átgondolnám, hogy valóban hazugsággal akarsz-e vádolni egy Sorrengailt.

Aetos ezredes kihúzza magát.

– Mondd el, hogy mi történt, Sorrengail kadét. – Anyám kissé oldalra dönti a fejét, és olyan pillantással méreget, amivel gyerekkorunkban is kérdőre vont bennünket, ha azt gyanította, hogy Brennan, Mira vagy én valamilyen turpisságon törjük a fejünket.

– Nincs szükség a teljes igazságra – szólal meg a fejemben Xaden. – De nem kell hazudnod.

Mintha ez olyan egyszerű lenne.

– Az utasításnak megfelelően elrepültünk Athebyne-ba.
– Egyenesen anyám szemébe nézek. – Ahogy Riorson mondta, nagyjából húsz percre megálltunk a tónál, hogy a sárkányok oltsák a szomjukat. Közben mi is leszálltunk. Csak két griffet láttam a lovasaikkal, de minden olyan átkozottul gyorsan történt… Mielőtt még felfoghattam volna, hogy mibe is keveredtünk… – Szedd össze magad! Elhúzom a kezem a zsebem fölött, és kitapogatom azt a kis faragványt, amin Liam dolgozott a halála előtt. Andarnát ábrázolja. – Soleil sárkányát megölték, Deigh-t pedig kizsigerelték. – Könnyek gyűlnek a szemembe, de addig pislogok, amíg ismét tisztán látok. Nem akarok gyengének mutatkozni anyám előtt. Ha bármi jelét adom a gyengeségnek, azt fogja gondolni, hogy hisztérikus vagyok. – A védelmi vonalainkon túl nem volt esélyünk, tábornok.

– És utána mi történt? – kérdezi anyám teljességgel érzelemmentesen.

– Liam a karomban halt meg – mondom, és igyekszem leplezni a reszketésemet. – Miután Deigh elment, semmit sem tehettünk érte. – Szükségem van egy másodpercre, hogy jó mélyre ássam el magamban az emlékeimet és az érzelmeimet, mert csak így működhet a tervünk. – Még ki sem hűlt a teste, amikor az egyik támadónk megsebesített egy mérgezett pengéjű tőrrel.

Anya szeme felizzik, majd elkapja a tekintetét.

Aetos ezredeshez fordulok.

– Amikor odaértünk Athebyne-be, hogy segítséget keressünk, az egész helyőrséget üresen találtuk. Egyedül egy üzenetre bukkantunk, amely szerint Riorson szárnyvezető szabadon dönthet felőle, hogy megvédi a közeli falut, vagy inkább visszavonul Eltuvalba.

– Íme, az üzenet. – Xaden a zsebébe nyúl, és előhúzza a Háborús Játékokhoz kapott utasítást. – Nem tudom, mi köze egy idegen falu elpusztításának a Háborús Játékokhoz, mindenesetre nem maradtunk ott, hogy kiderítsük. Sorrengail kadét haldoklott, én pedig úgy döntöttem, a legfontosabb, hogy vigyázzak a rajom megmaradt tagjainak épségére.
– Átnyújtja a gyűrött papirost anyámnak. – Úgy döntöttem, hogy inkább megmentem a lányát.

Anya elveszi tőle a papírt.

– Napokba telt, amíg találtunk valakit, aki meg tudott gyógyítani, habár nem emlékszem rá, hogy pontosan mi történt – veszem vissza a szót Xadentől. – Abban a pillanatban, hogy elmúlt az életveszély, hazarepültünk. Nagyjából félórája értünk vissza, mint azt Aimsir is tanúsíthatja.

– És mi a helyzet a holttestekkel? – kérdezi Aetos.

Ajjaj.

– Nem…

Xaden azt mondta, hogy eltemették Liamot, ezt leszámítva gőzöm sincs, hogy mi lett velük.

– Sorrengail nem tudhatja – szólal meg Xaden. – Önkívületben volt a méregtől. Amint rájöttünk, hogy Athebyne-ban nem remélhetünk segítséget, a csapatunk fele visszarepült a tóhoz, ahol elégettük a lovasok és a sárkányok maradványait. A többiekkel elindultam segítséget keresni. Ha bizonyítékot akar, megtalálhatja a tótól nagyjából száz méterre keletre lévő tisztáson. Vagy megnézheti, hogy milyen friss sebhelyek borítják a sárkányainkat.

– Ennyi elég lesz. – Anya egy pillanatra elhallgat; minden bizonnyal a saját sárkányával ellenőrizteti a Xaden által mondottakat, majd lassan Aetos ezredeshez fordul, aki ugyan néhány centivel magasabb nála, most mégis mintha összemenne. Az emelvény peremén jég ütközik ki. – Ez a te kézírásod. Kiürítettél egy stratégiai fontosságú támaszpontot a védvonalainkon túl… A Háborús Játékok miatt?

– Csak néhány napról volt szó. – A biztonság kedvéért azért hátrál egy lépést. – Te mondtad, hogy idén én intézhetem a Játékok előkészületeit.

– És láthatóan az intézkedéseidet nem a józan ész vezette – feleli Anya. – Mindent hallottam, amit hallanom kellett. Javítsák ki a haláltekercset, ezek a kadétok álljanak be az alakzatba, és kezdjük meg az évzárót, hogy az újak is bejuthassanak a szárnyukba. Félóra múlva várlak az irodámban, Aetos ezredes.

Még a térdem is megremeg a megkönnyebbüléstől. Ezek szerint hitt nekem.

Továbbra is minden tekintet Dain apjára szegeződik.

– Igenis, Tábornok.

– Túléltél egy szúrt sebet, miután elsőévesként éles harcba keveredtél – mondja ezúttal nekem címezve a szavait.

– Így van.

Bólint, és elégedett félmosolyra húzódik a szája.

– Talán mégiscsak jobban hasonlítasz rám, mint számítottam rá.

Ezzel anélkül, hogy bármi továbbit mondana, lemegy az emelvényről. A jégzománc azonnal eltűnik pereméről, és hamarosan már a kavicsokon lépdel előre, miközben az ezredes visszafordul felém és Xaden felé.

Hogy jobban hasonlítok rá? Ez az utolsó, amire vágytam.

– Ezt nem ússzátok meg – sziszegi Aetos olyan halkan, hogy csak mi értsük.

– Pontosan mit nem úszunk meg? – feleli Xaden.

– Mindketten tudjuk, hogy nem griffek támadtak rátok – köpi felé az ezredes.

– Mégis mi tartóztathatott volna fel bennünket, ölt volna meg két sárkányt és a lovasaikat? – Összeszűkül a tekintetem, és ezúttal nem is akarom leplezni a dühömet. Miatta kellett meghalnia Liamnek és Soleilnek. Felőlem akár azonnal meg is dögölhetne itt. – Ha esetleg úgy véli, hogy más fenyegetés is leselkedik ránk odakint, azt bizonyára a kvadráns többi részével is megosztaná, nem igaz? Mégsem mindegy, hogy a kadétok tisztában legyenek vele, hogy mire számítsanak a határokon túl.

Meredten néz rám.

– Csalódást okoztál, Violet.

– Ebből elég – szól közbe Xaden. – Kockáztatott és veszített. Nem hozhatja napvilágra az igazságot anélkül, hogy… nos, anélkül, hogy kiderüljön az igazság, nem igaz? – Kegyetlen mosoly jelenik meg az arcán. – Személy szerint úgy vélem, ezt az egész ügyet megoldhatjuk, ha Melgren tábornok segítségét kérjük. Ő nyilván előre látta a griffekkel folytatott ütközet kimenetelét.

Elégedetten látom, hogy az ezredes ábrázata megnyúlik.

Hála a felkelés ereklyéinek, Melgren semmilyen ütközet kimenetelében sem lehet biztos ott, ahol legalább három megjelölt is jelen van – és nagyon úgy tűnik, hogy ezzel Aetos is tisztában van.

– Ha jól sejtem, mehetünk – mondja Xaden. – Nem tudom, hogy észrevette-e, de az egész kvadráns minket néz. Úgyhogy, hacsak nem akarja őket tovább szórakoztatni azzal, hogy elmeséli, mi történt velünk…

– Álljatok be az alakzatba – feleli összeszorított fogakkal.

– Örömmel, uram. – Xaden megvárja, amíg előremegyek, majd utánam jön a lépcsőn. – A probléma elintézve – közli Garrickkel. – Mindenki visszatérhet az alakzatba.

Hátrapillantok a vállam fölött, és látom, hogy Fitzgibbons hitetlenkedve csóválja a fejét, miközben átírja a haláltekercsen szereplő neveket, majd Imogen és Xaden társaságában visszatérek a rajomhoz.

– Nem kell mindenhová kísérgetned – súgom neki, fittyet hányva a továbbra is minket figyelő kadétokra.

– Megígértem a bátyádnak, hogy intézkedem a másik Aetos ügyében.

– Daint csak bízd rám. – Egy tökönrúgás például indokolt volna, vagy nem?

– Tavaly már megpróbálkoztunk ezzel. Most próbáljuk ki az én módszeremet.

Imogen felvonja a szemöldökét, de nem szól egy szót sem.

– Violet! – Dain kilép az alakzatból, és ahogy elérjük a Láng Osztag Második Raját, felénk szökken. Az arcán tükröződő aggodalom és megkönnyebbülés láttán bizseregni kezd az energia az ujjbegyeimben.

– Itt nem végezhetsz vele – figyelmeztet Xaden.

– Hát életben vagy! Pedig már azt hittük… – Dain felém nyúl, amitől ösztönösen összerezdülök.

– Ha hozzám érsz, az istenekre esküszöm, hogy levágom a kezed, és személyesen gondoskodom róla, hogy a következő kihívásoknál darabokban szedjenek össze, Dain Aetos.
– A szavaim hallatán jó néhányan elsápadnak a közelünkben, de ezúttal jottányit sem érdekel, hogy mit gondolnak rólam.

– Úgy látom, megjött a bátorságod. – Xaden kezdi élvezni a helyzetet, noha az arca továbbra sem árulkodik róla.

– Tessék? – Dain megtorpan, és a magasba szökik a szemöldöke. – Ezt nem mondhatod komolyan, Violet.

– Pedig nagyon is komolyan mondom. – Leengedem a kezem a combomnál lévő tőrök mellé.

– Csak szólok, hogy nem viccel. Ami azt illeti… – Ezúttal Xaden sem figyel arra, hogy lehalkítsa a hangját. – Ha nem hiszel neki, azt én fogom személyes sértésnek venni. Violet meghozta a döntését, és nem téged választott. Soha nem fog téged választani. Tudom, ő is tudja, sőt már az egész kvadráns is.

Ó, egek, bárcsak elsüllyedhetnék. Forróság önti el az arcomat. Egy dolog, hogy rajtakapnak a Háborús Játékok előtt, hogy az ő röpszerelését viselem. De hogy a nyilvánosság előtt is bevalljuk, hogy… Tulajdonképpen mit is vallunk be?

Imogen elvigyorodik, én pedig élek a lehetőséggel, és oldalba könyöklöm.

Dain oldalra pillant, és a képe már olyannyira vörösre váltott, hogy még a világosbarna szakálla alatt is látom a tarkóját.

– Mi lesz, Riorson? Csak nem azzal fenyegetőzöl, hogy megölsz? – feleli, és összerándul a gyomrom, amikor egyszer csak eszembe jut, hogy ugyanolyan megvetéssel méregeti Xadent, ahogyan az imént az apja tette.

– Nem. – Xaden megrázza a fejét. – Miért is tenném, amikor Sorrengail maga is képes rá? Nem akarja, hogy megérintsd. És azt hiszem, mindenki hallotta a kvadránsban. Ez legyen elég ahhoz, hogy visszafogd magad. – Közelebb hajol, és már alig érnek el a szavai. – De ha esetleg nem elég, minden alkalommal, ha felé nyújtod a kezed, szeretném, ha emlékeznél egyetlen szóra.

– És mi volna az? – sziszegi Dain.

– Athebyne. – Xaden hátralép, és olyan könyörtelenség tükröződik rajta, amitől megborzongok.

Dain kihúzza magát, ahogy Panchek parancsnok felhívást intéz az egybegyűltekhez.

– Semmi válasz? Érdekes. – Xaden a fejét oldalra döntve méregeti Daint. – Térj vissza az alakzatba, rajvezető, mielőtt még elveszítem a béketűrésemet. Tudod, Liam és Soleil miatt.

Dain elsápad, és legalább van benne annyi tartás, hogy visszatér a rajvezetőként őt megillető helyre.

Xadennel egy pillanatra találkozik a tekintetünk, majd ő is beáll a Negyedik Szárny elé. Tudhattam volna, hogy látványos lesz, ha a büszkeségén keresztül akarja megfogni Daint.

A raj átrendeződik, helyet teremtve Imogennek és nekem, és ismét felforrósodik az arcom, ahogy a barátaim leplezetlenül megbámulnak.

– Ez aztán… érdekes volt – súgja oda Rhiannon véreres, kialvatlan szemmel.

– Úgy is mondhatnánk, hogy pikáns – jegyzi meg Nadine valamivel előttünk.

– A szerelmi háromszögek rohadtul cifrák tudnak lenni, nem gondolod? – kérdezi Imogen.

Hátrapillantok a vállam fölött, de ő csak szemérmetlenül megvonja a vállát.

– Egek, mennyire hiányzott már. – Quinn kék tincsei táncolnak a levegőben, ahogy játékból Imogen vállába öklöz. – A Háborús Játékok túl uncsi volt. Nem maradtatok le sok mindenről.

Fitzgibbons kapitány visszatér az emelvényre, és verejtéktől gyöngyöző homlokkal folytatja a felolvasást onnan, ahol abbahagyta.

– Eddig tizenhét – suttogja Rhiannon. A Háborús Játékok utolsó próbatétele mindig életveszélyes szokott lenni, hiszen az egész arról szól, hogy csak a legrátermettebbek jussanak el a diplomáig – csakhogy a mi rajunkban Liam volt a legerősebb, ám ez sem volt elegendő ahhoz, hogy megmeneküljön.

– Soleil Telery – olvassa Fitzgibbons kapitány. – Liam Mairi.

Küzdenem kell, hogy levegőt tudjak venni, és valahogy megszüntessem ezt a csípő érzést a szememben, miközben a hátralévő nevek összekuszálódnak a fejemben. Aztán az írnok végez a tekerccsel, és zárásképpen még Malekhez irányítja az elhunytak lelkét.

Egyikünk sem sír.

Panchek parancsnok megköszörüli a torkát, és habár nincs rá szükség, hogy varázserővel is kihangosítsa magát
– különösen úgy, hogy a tanév alatt alaposan megfogyatkozott a számunk, így jóval kevesebben vagyunk az udvaron, mint pár hónappal ezelőtt –, de láthatóan nem tud ellenállni a kísértésnek.

– Aligha vannak szavak, amelyekkel méltón dicsérhetnénk a lovasokat. A mi jutalmunk a jól végzett munka után, hogy életben maradunk, elrepülhetünk a következő állomáshelyünkre, és feljebb léphetünk a ranglétrán. Hagyományainkkal és az általunk már régtől fogva felállított mércékkel összhangban mindazok, akik sikeresen befejezték a harmadik évüket, immár Navarre hadseregének teljes jogú tagjainak számítanak. Lépjetek elő, ha meghalljátok a neveteket, és vegyétek át a megbízatásotokat. Ma reggelig van időtök elhagyni az iskolát, és az új állomáshelyetekre távozni.

Az Első Szárnnyal kezdve egyesével megnevezik a harmadéveseket, akik átveszik az utasításaikat, majd elhagyják az udvart.

– Kicsit többre számítottam – súgja Ridoc az oldalamról, amire Dain még két sorral előrébb is hátrafordul, hogy szigorú pillantást vessen rá.

Elmehet a francba.

– Csak megjegyzem, három évig túlélni egy ilyen helyen… Ezután legalábbis járna a végtelen sör és egy akkora mulatság, amiből utólag semmire sem emlékszik az ember. – Vállat von.

– Az ma lesz – szólal meg Quinn. – Jól látom, hogy most írják a megbízatásokat?

– Csak azoknak a harmadéveseknek, akiket halottnak hittek – szólal meg Heaton valamivel hátrébb.

– Mit gondoltok, ki lesz az új szárnyvezetőnk? – kérdezi Nadine mögöttem.

– Aura Beinhaven – feleli Rhiannon. – Rengeteget tett azért, hogy a Második Szárny nyerje meg a Háborús Játékokat.

Heatont és Emeryt szólítják a rajunkból.

A többiekre pillantok, és eszembe jutnak mindazok az elsőévesek, akik még velünk kezdték meg a Hadi Iskolát, de most nem lehetnek itt közöttünk. Azok az elsőévesek, akik most vagy Basgiath végeláthatatlan sírkövei alatt nyugszanak valahol, vagy hazavitték őket, hogy otthon legyenek eltemetve. A másodévesek, akik már sosem tudhatják meg, milyen érzés, hogy egy harmadik csillag is díszeleg az uniformisukon. A harmadévesek, mint Soleil, akik biztosak voltak felőle, hogy kihúzzák az évzáróig, és aztán mégsem jutottak el a célhoz.

Talán ez a hely valóban nem más, mint aminek az a griffröptető nevezte: halálgyár.

– Xaden Riorson – szólal meg a parancsnok, és a pulzusom rögtön a magasba szökik, ahogy Xaden előre megy, hogy az alakzat utolsó harmadéveseként átvegye az utasításait.

Émelygés tör rám, és megszédülök. Tehát reggelre már nem lesz itt. Volt, nincs. Próbálom győzködni magam róla, hogy néhány naponta úgyis találkoznunk kell a sárkányaink miatt, hiszen Tairn és Sgaeyl nem lehetnek meg túl sokáig egymás nélkül, de ez sem elég, és a pániktól már alig kapok levegőt. Nem lesz itt, nem lesz velem a küzdőtéren, nem fog gyakorlatozni velem többé, és nem segít majd, hogy kijjebb toljam a határaimat. Nem lesz jelen a Harci Eligazításon és a röpmezőn sem.

Örülnöm kellene, hogy végre szabadabban mozoghatok, de semmiféle örömöt nem érzek.

Panchek ismét elfoglalja a helyét a pódiumon, majd végigfuttatja a kezét az uniformisa kemény vonalain, mintha csak az esetleges gyűrődéseket igyekezne kisimítani.

– Megkereslek, mielőtt elmegyek. – Xaden hangja áthatol a pajzsomon és a kavargó gondolataim sűrűjén, majd ahogy elhagyja az udvart, szép lassan ez is elhal bennem.

Ezek szerint legalább elbúcsúzhatunk. Vagy veszekedhetünk egy jót. Szinte mindegy is.

– Gratulálok az új tiszteknek – mondja Panchek. – A többiek jelentkezzenek, és adják le az uniformisukat, hogy átvehessék az újat. Az eddig megszerzett jelvényeket megtarthatjátok. Mostantól kezdve az eddigi másodévesek harmadévesek, az elsőévesek pedig másodévesek lesznek, az összes előjoggal, ami ehhez tartozik. Az aulában kifüggesztjük az új hirdetményeket. Távozhattok.

Éljenzés tör ki az udvaron, és a következő pillanatban már Ridockal, Sawyerrel, Rhiannonnal és Nadine-nal ölelgetjük egymást.

Tehát megcsináltuk. Hivatalosan is másodévesek lettünk.

A tizenegy elsőévesből, akikkel megkezdtük a képzést év elején, már csak mi öten maradtunk.

Legalábbis egyelőre.

„Miután három kihallgatása is a foglyok halálával végződött, a vezetőség arra a véleményre jutott, hogy Burton Varrish őrnagyot további utasításig el kell távolítani az aktív szolgálatból.”

– Degrensi ezredes jegyzete Melgren tábornoknak, samarai helyőrség

ÖTÖDIK FEJEZET

A lovasok a bulizásban is olyan kemények, mint a harcban. Márpedig elég keményen tudunk harcolni.

Mire aznap este elkezd lemenni a nap, az aulában már nagyobb a csődület, mint amihez korábban bármikor szerencsém volt. A kadétok összegyűlnek az asztalok körül – a Második Szárny esetében pontosabb volna azt mondani, hogy az asztalon –, amelyek roskadoznak az ételtől, az édes borral, habzó sörrel és levendulás limonádéval teli korsóktól; az utóbbiról gyanítom, hogy nem csekély mennyiségű szesz is került belé.

Egyedül a vezetőség asztala üres, amely valamivel a többieké fölé emelkedik. Most az egyszer nincsenek szárnyvezetők, nincsenek osztag-, de még szakaszvezetők sem.
A vállunkon lévő csillagokat leszámítva semmi sem emlékeztet rá, hogy hány esztendőt töltöttünk Basgiathban – ma este mindannyian egyenlők vagyunk. Még a frissen kinevezett tisztek sem a feljebbvalóink, akik közül néhányan még bekukkantanak, hogy elbúcsúzzanak a régi társaiktól.

Kellemes zúgás tölti meg a fejemet, hála a limonádénak és a vállamat díszítő két csillagnak.

– Chantara? – kérdezi Rhiannon Ridoctól, felvonva a szemöldökét. – Miután végre másodéves leszel, ez az egyetlen, ami foglalkoztat? De hiszen ez csak szóbeszéd.

A Basgiathot nyersanyagokkal ellátó falu mindig is nyitva állt a másodéves gyógyítók, írnokok és gyalogságiak előtt
– egyedül minket nem engedtek be vagy egy évtizedig, miután egy csetepatét követően leégett a helyi kocsma.

– Csak annyit mondok, a fülembe jutott, hogy felfüggesztik a tilalmat. Gondolj csak bele! Ami az ismerkedést illeti, egy egész éven át elég korlátozottak voltak a lehetőségeink – fejtegeti Ridoc, majd a kupájával körbemutat a teremben. – Úgyhogy igen, így van, leginkább azt várom a másodévtől, hogy hetente legalább néhány órát Chantarában tölthetek.

Nadine elvigyorodik, és a szeme felragyog, miközben összefogja lilára festett hajzuhatagát, hogy ne hulljon a korsójába, majd az asztal fölé hajol, és koccint Ridockal.

– Van benne valami. Ami azt illeti… – Megvakarja az orrát, majd elpillant Sawyer mellett a szárnyunkhoz tartozó többi raj irányába. – Kezdünk egész családiasan lenni. Gondolom, harmadévesen már csak az fog igazi paráznaságnak számítani, ha más kadétokkal kavarunk.

Ezen mindannyian jót nevetünk, de egyikünk sem mondja ki, amire valójában gondolunk. A statisztikák alapján az osztályunk harmada nem éri meg a harmadévet, mindenesetre idén mi lettünk a Vasraj, miután mi veszítettük el a legkevesebb kadétot a Mellvéd és a Vesszőfutás között eltelt időszakban, úgyhogy igyekszem pozitívan megítélni a helyzetünket, és nemcsak ma este, de a következő öt napban is próbálom majd a dolgok jó oldalát nézni, amikor az egyetlen feladatunk az lesz, hogy felkészüljünk az elsőévesek érkezésére.

Rhiannon Pancheket utánozva összehúzza a szemöldökét, és dörmögve figyelmezteti Ridocot:

– Kadét, remélem tisztában van vele, hogy kizárólag akkor mehet Chantarába, ha imádkozni szeretne.

– Természetesen eltökélt szándékom, hogy megállok Zihnal templománál, és lerovom tiszteletemet a szerencse istenének. – Ridoc a szívére helyezi a kezét.

– De nem azért, mert némi szerencsére vágysz, amíg a többi kadét is a városban van – jegyzi meg Sawyer, majd a kézfejével letöröl némi sörhabot a szájáról.

– Rendben, akkor máshogy mondom – feleli Ridoc.
– A leginkább azt várom, hogy a szabadidőmben bárhol máshol ismerkedjek a többi kvadráns tagjaival.

– Egész pontosan milyen szabadidőre gondolsz? – kérdezem. Lehet, hogy valóban többször lesznek üres óráink, mint az elsőéveseknek, cserébe viszont a korábbiaknál is megerőltetőbb feladatokat fogunk kapni.

– Most már hétvégéink is lesznek, és higgyétek el, minden percet ki fogok használni. – A vigyora egyre komiszabbá válik.

Rhiannon megtámaszkodik a könyökén, és felém kacsint.

– Ha jól sejtem, te is minden szabad percet ki fogsz használni arra, hogy együtt lehess egy bizonyos Riorson hadnaggyal.

A szesztől kipirult arcom még jobban felforrósodik.

– Én egyáltalán nem…

A többiek egyszerre hurrognak le.

– Nagyjából mindenki látta, hogy a Háborús Játékok reggelén az ő kabátjában jelentél meg – mondja Nadine. – És a ma reggeli műsorotok? Ugyan, kérlek.

Igaza van. A ma reggeli műsor, miután elmondta, hogy mindig lesznek titkai előttem.

– Ami engem illet, én a leveleket várom a legjobban
– mondja Rhiannon, sejthetően azért, hogy kimentsen a szorult helyzetemből, miközben Imogen és Quinn is csatlakoznak hozzánk. – Nagyon sok idő telt el azóta, hogy beszélhettem a családommal.

Lopva egymásra mosolygunk. Senkinek sem meséltük el, hogy pár hónappal ezelőtt kiszöktünk Montserratból, hogy láthassuk a családját.

– Végre nem kell a konyhában dolgozni! – mondja Sawyer. – Már kezdett elegem lenni belőle, hogy tányérokat törölgessek.

Én pedig soha többé nem fogok könyvekkel teli kocsikat tologatni Liammal.

– Egyetértek – mondja Nadine, majd Imogen és Quinn felé tolja a sörrel teli kancsót.

Néhány hónappal korábban Nadine minden további nélkül levegőnek nézte volna Imogent – és mindezt a felkelés ereklyéje miatt, amit Imogen a testén visel. A történtek után bízom benne, hogy az új tiszteknek talán nem kell kirekesztéssel szembesülniük az új őrállomásukon, ugyanakkor Montserratban testközelből láttam, hogyan viszonyulnak a többiek a megjelöltekhez – mintha nem is a szüleik, hanem ők maguk lettek volna azok, akik a lázadást szították.

Persze miután megtudtam, amit megtudtam, végül is érthető, hogy a többség nem bízik bennük. Sőt, az is érthető, hogy nem bíznak meg bennem.

– A másodév a legjobb – mondja Quinn, majd tölt magának a kancsóból. – Mindazokkal az előjogokkal rendelkezel, mint a harmadévesek, de még nem nyomja akkora felelősség a válladat, mint az övékét.

– A rajok közti haverkodás a legjobb – teszi hozzá Imogen egy vigyor kíséretében, mielőtt az ajkához érintené az ujját.

– Én is ezt mondtam! – Ridoc a levegőbe öklöz.

– Csak nem felszakadt a szád, amikor… – kérdezi Nadine, mire egyszer csak mindannyian elhallgatunk.

Az italomra függesztem a tekintetem. Az alkohol nem szünteti meg a mellkasomban fészkelő bűntudatot. Talán Xadennek mégiscsak igaza volt. Ha már képtelen vagyok hazudni a barátaimnak, akkor esetleg meg kellene tanulnom, hogy távolságot tartsak tőlük, hogy legalább őket ne sodorjam veszélybe.

– Ühüm – feleli Imogen. Érzem, hogy felém pillant, de nem nézek fel.

– Még mindig alig hiszem el, hogy testközelből láttatok egy igazi ütközetet – mondja Ridoc, és ezúttal már ő sem viccelődik. – Hiszen ez már nem a Háborús Játékok volt, ami egyébként szintén nem volt méznyalás… Nem, ti igazi griffekkel találkoztatok!

Szorosabban markolom a korsómat. Hogyan is ülhetnék itt szótlanul a helyemen, és hogyan játszhatnám el, hogy a Ressonban történtek után is ugyanaz vagyok, ha egyszer mindaz a feje tetejére állt, amiben eddig hittem?

– Milyen volt? – kérdezi Nadine. – Persze, csak ha akarsz róla beszélni.

Nem, rohadtul nem akarok róla beszélni.

– Mindig tudtam, hogy a griffek karma erős, de hogy ilyen simán elintézzenek egy sárkányt… – Sawyer hangja elcsuklik.

A bütykeim kifehérednek, ahogy az energia felébred a bőröm alatt. Eszembe jutnak azok a kiduzzadt, vörös erek
a venin szeme körül, amikor Tairn hátán küzdöttünk. Eszembe jut, hogy festett Liam, amikor rájött, hogy Deigh nem fogja túlélni.

– Természetes, hogy kíváncsiak – jegyzi meg Tairn. – Főleg, ha úgy érzik, hogy a ti tapasztalataitok később az ő hasznukra is válhatnak a csatákban.

– Jobban tennék, ha a maguk dolgával foglalkoznának – szól közbe Andarna, de olyan morcosan, mintha most ébredt volna. – Mindenkinek jobb, ha nem tudják, hogy mi történt.

– Srácok, talán… – kezdi Rhiannon.

– Hogy milyen volt? – szólal meg Imogen, mielőtt lehúzná az italát, és az asztalra csapná a korsóját. – Átkozottul szar. Az igazat akarjátok hallani? Ha nincs velünk Riorson és Sorrengail, mind odavesztünk volna.

Végre felé fordulok.

Imogen esetében alighanem ez áll a legközelebb ahhoz, amit bókként lehetne értékelni.

Nincs megbánás a sápadtzöld szemében, ahogy visszanéz rám, de nem is látom rajta, hogy védekezni kívánna. Egyszerűen tisztelettel néz rám. A rózsaszín haja az arcába hullik, ahogy kissé oldalra dönti a fejét.

– És bármennyire is azt kívánom, bárcsak ne történt volna meg, legalább azok, akik ott voltak, most már tudják, hogy milyen rettenetes veszéllyel nézünk szembe valójában.

Összeszorul a torkom.

– Liamra! – mondja Imogen, majd felemeli a kupáját, megszegve az íratlan szabályt, miszerint azután nem beszélünk az elhunytakról, hogy felolvasták a nevüket a haláltekercsről.

– Liamra! – Én is felemelem a sajátomat, majd az asztal körül mindenki követi a példámat. Ezzel még aligha adóztunk méltón az emléke előtt, de egyelőre ennyit tehetünk.

– Adhatok egy tanácsot az újdonsült másodéveseknek? – szólal meg Quinn egy csendben töltött perc után. – Ne kerüljetek túl közel az elsőévesekhez, főleg a Cséplés előtt ne, hiszen addig nem tudhatjátok, hogy kikkel érdemes egyáltalán megismerkedni. – Elfintorodik. – Bízzatok bennem.

Nos, ez aztán kijózanítóan hangzott.

A Xadenhez fűződő kapcsolatom izzó árnyéka megerősödik, és úgy fonja körbe a tudatomat, mint egy második pajzs. Hátrapillantok a vállam fölött, és meglátom a terem végében, ahogy az ajtó mellett a hátával a falnak támaszkodik, és a kezét a röpszerelése zsebébe csúsztatja. Éppen Garrick beszél hozzá, de ő egyenesen engem néz.

– Jól érezzük magunkat? – kérdezi, bosszantó könnyedséggel hatolva keresztül a mentális pajzsomon.

Megborzongok. Az alkohol és Xaden együtt biztosan nem a legjobb ötlet.

Vagy talán lehet, hogy mégiscsak jó gondolat?

– Bármi is jár abban a gyönyörű fejedben, vevő vagyok rá. – Még a távolból is ki tudom venni, hogy elsötétül a pillantása.

Várjunk csak. Hiszen a röpszerelését viseli, vagyis mindjárt indulni fog. A szívem kalapál és az izgatottságomat is magával viszi.

Xaden az ajtó felé biccent.

– Mindjárt visszajövök – mondom, majd az asztalra helyezem a kupámat, és kissé bizonytalanul felállok. Azt hiszem, ennyi elég volt a limonádéból.

– Remélem, hogy nem – motyogja Ridoc. – Különben még megfosztanál egy kis fantáziálástól.

Felvonom a szemöldököm, majd átvágok a zűrzavarba fulladt helyiségen, és megcélzom Xadent.

– Violet. – Tekintete végigjárja az arcomat, míg végül megállapodik rajtam.

Imádom, ahogy kimondja a nevemet. Persze az alkohol bizonyára felülkerekedett a józan ítélőképességemen, de attól még ugyanúgy szeretném, hogy újra hallhassam.

– Riorson hadnagy. – A gallérján egy ezüst csík látható az új rangjelzéseként, más azonban nem árulkodik róla, hogy kicsoda; erre azért van szükség, hogyha a frontvonalak mögött esne el, az ellenség semmilyen információhoz ne juthasson rajta keresztül. Nem szerepel az uniformisán az egysége, és nincsenek rajta további jelzések sem. Bármelyik szárnyhoz tartozhatna, már amennyiben ne látszódna az ereklye a nyakán.

– Helló, Sorrengail – szólal meg Garrick, de továbbra sem tudom levenni a szemem Xadenről. – Ügyesen csináltad.

– Kösz, Garrick – felelem, és közelebb lépek Xadenhez. Muszáj, hogy meggondolja magát, és közelebb engedjen. Muszáj.

– Istenek, hogy ti ketten… – Garrick megrázza a fejét.
– Tegyetek nekünk egy szívességet, és találjátok ki, hogy mit is akartok kezdeni egymással. A röpmezőn találkozunk.
– Vállba öklözi Xadent, majd elsétál.

– Jól áll… – Felsóhajtok. Soha nem esett könnyen, hogy hazudjak, és az enyhe szédülésem sem segít. – Jól áll a tiszti szerelés.

– Majdnem ugyanolyan, mint a kadétoké. – A szája sarka egy kissé megemelkedik, de még nem mondanám mosolynak.

– Nem mondtam, hogy abban ne néztél volna ki jól.

– Te pedig… – Kissé oldalra dönti a fejét. – Ittál?

– Kellemesen becsíptem, de azért nem vagyok elázva. – Ennek az égvilágon semmi értelme, mégis pontos leírásnak hangzik. – Legalábbis egyelőre. De még fiatal az este, és nem tudom, hallottad-e, de a következő öt napban semmi dolgunk nem lesz azon kívül, hogy felkészüljünk az elsőévesek érkezésére és jól kibulizzuk magunkat.

– Bárcsak maradhatnék, és megnézhetném, hogy mit kezdesz a szabadidőddel. – Rám pillant, és a tekintete egyszer csak felforrósodik, mintha most jutna eszébe, hogy milyen volt meztelenül látni. A pulzusom rögtön magasabbra szökik. – Sétálunk egyet?

Bólintok, és követem az aulába, ahol magához veszi és olyan hanyagul veti a vállára a hátizsákját, mintha nem szíjazott volna hozzá két kardot is.

Néhány kadét bóklászik a faliújság előtt, mintha bármelyik pillanatban megjelenhetne a semmiből az új vezetőkkel kapcsolatos tájékoztatás.

Nem tévedés, Dain is köztük van.

– Nem várod meg a holnap reggelt a távozással? – kérdezem Xadentől, és igyekszem lehalkítani a hangomat, ahogy végigmegyünk a kőpadlón.

– A szárnyvezetőknek kell elsőként elhagyniuk a szobájukat, mivel az új srácok általában szeretnek hamar beköltözni. – A faliújság előtt ácsorgók csoportjára pillant. – És mivel úgy sejtem, nem ajánlod fel, hogy az ágyadban aludjak…

– Még nem vagyok elég részeg ahhoz, hogy ilyesmire ragadtassam magam – biztosítom róla, miközben kinyitja a rotundára vezető ajtót. – Már mondtam, hogy nem fekszem le olyan férfiakkal, akikben nem bízom, és ha nem vagy hajlandó a teljes őszinteségre… – Megcsóválom a fejem, amit rögtön megbánok, ugyanis elveszítem tőle az egyensúlyomat.

– Akkor fogom elnyerni a bizalmadat, amint végre elfogadod, hogy nincs szükség a teljes őszinteségre. Neked kell elég bátornak lenned ahhoz, hogy végre feltedd azokat a kérdéseket, amelyekre valóban választ szeretnél kapni. Ne aggódj az ágy miatt. Majd eljön annak is az ideje. Végül is, az sem olyan szörnyű, ha csak álmodozunk róla. – Elmosolyodik – még van képe mosolyogni! –, ami miatt kis híján újragondolom a döntésemet.

– Azért nem vagyunk együtt, mert éppen azt nem akarod megadni nekem, amire pedig a legnagyobb szükségem van: az őszinteséget. És erre azzal válaszolsz, hogy milyen jó „álmodozni”? – Felhorkanok, majd elindulok lefelé a lépcsőn, és elhaladok két márványoszlop mellett. – Micsoda beképzeltség.

– A magabiztosság nem beképzeltség. Csak olyan vitákba szoktam belemenni, amelyekről tudom, hogy nem fogok alulmaradni bennük. Mindkettőnknek jogunk van meghúzni a saját határainkat. Nem te vagy az egyetlen, aki dönthetsz a kapcsolatunk szabályairól.

Megborzongok, ahogy arra gondolok, hogy szerinte itt én jelentem a problémát.

– Ezek szerint direkt vitatkozol velem? – Kissé mintha megbillenne a világ, ahogy felpillantok rá.

– Érted vitatkozom. Ez a különbség. – Az arcvonásai szigorúbbá válnak, ahogy a tekintete balra téved, és megpillantja Aetos ezredest és egy másik lovast, akinek az uniformisán őrnagyi rangjelzés díszeleg.

– Riorson, Sorrengail. – Az ezredes szája gúnyos mosolyra húzódik. – Milyen nagyszerű együtt látni titeket ezen a mai estén. Csak nem máris távozol a Déli Szárnyba?
A fronton biztosan örvendezni fognak, hogy egy ilyen kiváló lovas csatlakozik hozzájuk.

A mellkasom összeszorul. Ezek szerint Xadent nem valamelyik belföldi helyőrséghez küldik, mint a többséget. Rögtön a frontra kerül?

– Még azelőtt visszatérek, hogy bárkinek is hiányozni kezdenék – feleli Xaden, miközben a karját lazán az oldala mellett tartja. – Azt rebesgetik, hogy maga pedig annyira felbosszantotta Sorrengail tábornokot, hogy áthelyezik egy partvidéki támaszpontra.

Az ezredes elsápad.

– Lehet, hogy nem leszek itt, de ez rád is ugyanúgy igaz. Az új megbízatásod szerint csak kéthetente egyszer fogsz visszatérni.

Tessék? Úgy érzem magam, mintha gyomron vágtak volna, és minden önuralmamra szükségem van, hogy ne kelljen megkapaszkodnom valamiben.

A másik figura – rangjelzése szerint őrnagy – becsúsztatja a kezét a tökéletesen kisimított uniformisa mellényzsebébe, és két összehajtogatott borítékot húz ki belőle. Fekete haját tökéletesen fogta össze, a csizmája is makulátlanul csillog, ahogyan a mosolya tökéletes könyörtelenségében sem találni semmi kivetnivalót.

Az erő mozgolódni kezd bennem, ahogy megérzem a fenyegetést.

– Milyen feledékeny vagyok – jegyzi meg Aetos ezredes. – Violet, íme az új parancsnokhelyettesed, Varrish őrnagy. Azért érkezett, hogy egyenesben tartsa a hajót, ahogy mondani szokás. Mostanában mintha kissé lazábban kezelték volna a szabályokat az iskolában. A kvadráns jelenlegi parancsnoka természetesen továbbra is el fogja látni a feladatait, de mostantól Varrish is segíteni fog neki, és egyedül Pancheknek tartozik majd felelősséggel.

– Sorrengail kadét – igazítom ki az ezredest. Parancsnokhelyettes? Ez aztán fantasztikus.

– A tábornok lánya – feleli Varrish, miközben elismerően végigmér. A pillantása minden egyes tőrnél külön elidőzik. – Milyen érdekes. Pedig azt mondták, túlságosan törékeny vagy ahhoz, hogy akár egyetlen évet túlélj a kvadránsban.

Micsoda seggfej.

– Úgy látszik, tévedtek.

Xaden átveszi a borítékokat, ügyelve rá, hogy közben ne érjen hozzá Varrish kezéhez, majd odaadja nekem azt, amelyikre az én nevemet körmölték fel. Egyszerre törjük fel Melgren pecsétjét, és kihajtogatjuk a hivatalos megbízatásunkról szóló dokumentumot.

„Violet Sorrengail kadét minden tizennégy napig terjedő időszakban kétnapos eltávozást kap, amelyet kizárólag arra használhat, hogy Tairnnal Sgaeyl jelenlegi állomáshelyére, vagy más, aktuális tartózkodási helyére repüljön, illetve onnan visszatérjen. Ha a mondottakon kívül álló okokból elmulaszt részt venni az órákon, a hatályos szabályok értelmében meghatározott büntetésben részesítendő.”

Összeszorítom a fogam, hogy ne úgy reagáljak a dologra, ahogyan arra az ezredes nyilvánvalóan számít, és inkább szó nélkül összehajtogatom a papírt, és bedugom a derekamnál lévő zsebembe. Felteszem, Xaden ugyanezeket az utasításokat kapta, vagyis hetente egyszer rotációban meglátogathatjuk egymást. Tairn és Sgaeyl sosem voltak három napnál tovább távol egymástól. Egy egész hét? Ez alighanem folyamatos gyötrelmet fog jelenteni a számukra. Egyszerűen elképzelhetetlen.

– Tairn? – szólítom.

A sárkányom olyan erővel bődül fel, hogy belerázkódik a fejem.

– A sárkányok saját maguk döntenek a dolgaikról – jegyzi meg Xaden a legnagyobb nyugalommal, majd szintúgy zsebre dugja a papírt.

– Majd meglátjuk. – Aetos ezredes bólint, és a tekintete visszatér hozzám. – Tudod, kissé aggódtam a korábbi beszélgetésünk miatt, amíg eszembe nem jutott valami.

– Éspedig micsoda? – kérdezi Xaden, aki láthatóan a türelme határáig jutott.

– A titkok jóval kevesebbet érnek annál, mint az emberek gondolják. Ugyanis általában azokkal halnak, akik őrzik őket.

„Nem szokás nyíltan kimondani, de amíg mind a négy kvadráns világos szabályzat szerint működik, addig a lovasok elsődlegesen a Kódexnek tartoznak engedelmességgel, amely gyakran felülírja a többi kvadráns által követett szabályokat és rendelkezéseket. Vagyis kijelenthető, hogy a lovasok a saját szabályaik szerint élnek.”

– Afendra őrnagy, Útmutató a Lovasok Kvadránsához

HATODIK FEJEZET

A gyomrom háborgásának vajmi kevés köze van a limonádéhoz. Majdnem biztos vagyok benne, hogy Aetos ezredes épp az imént fenyegetett meg burkoltan azzal, hogy megölet bennünket.

– Még szerencse, hogy nincsenek titkaink – feleli Xaden.

Aetos mosolya visszavált arra a lágyabb változatra, amit korábban már annyiszor láttam tőle; csakhogy az átalakulása ezúttal inkább kísértetiesnek tűnik.

– Légy óvatos, hogy kivel osztod meg a történeteidet, Violet. Borzalmas volna látni, ha édesanyád elveszítené valamelyik lányát.

Mi a szar? Az erő máris sisteregni kezd az ujjbegyeimben.

Egy másodpercre rajtam tartja a tekintetét, amíg meggyőződik róla, hogy megértettem a szavait, majd megfordul,
és Varrish társaságában egyetlen további hang nélkül visszatér az étkezőbe.

– Megfenyegetett, hogy végez veled – mondja Xaden,
és a következő pillanatban árnyak kúsznak elő az oszlopok mögül.

– És ha szükséges, Mirával is. – Vagyis ha bárkinek elmondom az igazságot, a nővérem is veszélybe kerül. Üzenet megértve. Energia vágtat keresztül az ereimen, keresve a kiutat, és a düh csak tovább táplálja ezt az energiát, amely pillanatokon belül feltartóztathatatlan hullámokban végigáramlik a testemen, azzal fenyegetve, hogy ízekre szaggat.

– Menjünk ki, még mielőtt romba döntöd az egész iskolát – javasolja Xaden, és a kezem felé nyúl.

Elfogadom a gesztust, és mindvégig arra koncentrálva, hogy ne kezdjek csapkodni a villámaimmal, kisétálunk az udvarra. Csakhogy minél erősebben tiltakozom ellene,
az energia csak annál forróbbá válik, úgyhogy amint kint vagyunk a sötétben, elszakítom a kezem Xadenétől – még éppen abban a pillanatban, mielőtt az erő minden egyes idegszálamon végigér.

Villám hasít keresztül az éjszakai égbolton, és mintegy húsz méterrel előttünk belecsap az udvar kövezetébe. Apró törmelék száll mindenfelé.

Xaden útjára indítja az árnyait, amelyek védőpajzsot hoznak létre, amelyről így a szétpattogzó törmelék ártalmatlanul hull alá, még mielőtt elérhetnének minket vagy a közelben tartózkodó kadétok valamelyikét.

– Úgy látom, az alkohol nem gyengíti a pecséterődet
– jegyzi meg lassan. – Még szerencse, hogy idekint nincs más, csak kő.

– Bocsi! – kiáltok oda a többieknek, akik riadtan szétfutnak, és fintorogva adják a tudtomra, hogy mit gondolnak az önkontrollom teljes hiányáról. – Azt hiszem, ennyit arról, hogy engem kell megvédened. Mostantól inkább a kvadráns szorul védelemre tőlem. – Mély levegőt veszek, és Xadenhez fordulok. – Déli Szárny? Ez a te választásod volt? – A szárnyvezetők mindig maguk dönthetnek arról, hogy hová menjenek.

– Mire megírták a megbízatásunkat, már nem volt választásom. Samarában leszek. A mai napot készülődéssel töltöttem. A legtöbb holmimat már elszállíttattam oda.

Samara a Keleti Szárny legkeletibb helyőrsége, ahol Krovla és Braevick tartományai találkoznak egymással. Nagyjából egynapi repülésre van innen.

– A sárkányoknak csak néhány órájuk lesz együtt.

– Sajnos igen. Sgaeyl nem fog örülni a dolognak.

– Azt hiszem Tairn sem. – Megpróbálok kapcsolatba lépni Andarnával, hátha még nem aludt el.

– Teljesen elveszítetted a kapcsolatod a valósággal, ha azt hiszed, hogy éppen most fogok közel kerülni hozzá – feleli az alvástól rekedtes hangon. – Nincs jó kedvében.

– Aludnod kellene. – A történtek után Andarnának az Álomtalan Álomra kellene készülnie. Még mindig nem tudom pontosan, hogy ez mit is jelent, ahogyan Tairn sem szívesen osztja meg velem a sárkányok szülői teendőivel kapcsolatos titkokat, ahhoz mindenesetre ragaszkodik, hogy Andarna megfelelő növekedéséhez és fejlődéséhez nélkülözhetetlen, hogy a következő két hónapot alvással töltse. Én közben nem tudok nem arra gondolni, hogy a dolognak esetleg ahhoz is köze lehet, hogy így ússza meg a kamasz sárkány hangulatingadozásaival járó bosszúságokat.

Mintha csak kitalálná a gondolataimat, Andarna egy ásítás kíséretében azt feleli:

– Hiányzik a dráma, mi?

– Már csak óráink vannak, hogy… – suttogom, és elszakítom a pillantásomat Xaden átható tekintetétől. – Tudod, hogy átadjuk az információt. – Az udvar egy olyan bálteremre emlékeztet, ahonnan nagyjából két órája az utolsó józan vendég is távozott, és már csak szerencsétlenkedő részegek maradtak, akik kizárólag rossz döntésekre képesek. Hogy a francba fogjuk megoldani a problémáinkat Xadennel, ha még csak kellő időt sem tudunk majd együtt tölteni?

– Azt hiszem, pont ez a lényeg. A lehető leggyakrabban és a lehető leghosszabb időre megpróbálnak elválasztani egymástól. Amink van, abból kell kihoznunk, amit csak lehet.

– Ma este nem utállak annyira – suttogom.

– Biztosan az ital hatása. Ne aggódj, holnapra elmúlik.
– Felém mozdul, és ezúttal nem lépek hátra, amikor hátulról megérinti a nyakam.

Melegség tölti el minden porcikámat. A rám gyakorolt hatása legalább annyira bosszantó, mint amennyire tagadhatatlan.

– Hallgass ide. – Lehalkítja a hangját, és gyöngéden maga felé húz, miközben oldalra pillant egy spicces kadétokból álló társaságra. – Játszd el a szerepet, amit neked szántak.

Bólintok.

– Hét nap múlva visszatérek – teszi hozzá azok kedvéért, akik épp most haladnak el mellettünk. – Sgaeyl és Tairn nem fognak tudni ilyen távolságból beszélni egymással. Az érzelmekről tudni fognak, de nagyjából ennyi. Tartsd észben, hogy a vezetés mindent elolvas, amit egymásnak küldünk. – Közelebb hajol, hogy a bámészkodók azt hihessék, valamiféle búcsúölelésre készülünk, ami egyébként nem is állna olyan távol az igazságtól.

– Sok minden történhet hét nap alatt. – Közben azért megértettem, hogy mit akart közölni velem mentálisan.
– Mit tegyek, amíg távol vagy?

– Semmi sem változik, ami számít – biztosít róla. – Ne bonyolódj bele semmibe, amit Bodhi és a többiek művelnek. – Megint az a pillantás; akkor szokott ilyen acélosan nézni, amikor tökéletesen meg van győződve az igazáról.

– Te aztán nem fogsz megváltozni, igaz? – súgom.

– Ez most nem rólunk szól. Minden tekintet rád fog szegeződni, és rajtad nincs ott a felkelés ereklyéje, ami elrejthetné Melgren elől a titkaidat, ha egyedül vagy. Ha belekeveredsz valamibe, azzal mindent veszélybe sodorsz, amiért küzdöttünk. – Újabb kadétok bandukolnak el mellettünk a rotunda irányába.

Ezzel nehéz volna vitába szállni, különösen úgy, hogy éppen a saját erőmből, egyedül akarom megvalósítani a tervemet.

– Hiányozni fogsz. – A keze megfeszül, ahogy néhány lovas a Harmadik Szárnyból túlságosan közel ér hozzánk. – Csak azokban bízhatsz meg igazán, akik velünk voltak Ressonban.

– Gondolj arra, hogy mennyi szabadidőd lesz most, hogy nem kell állandóan velem gyakorlatoznod a küzdőtéren. – Megadom magam a sürgető késztetésnek, és megérintem; a mellkasára fektetem a kezem, hogy az ujjaim alatt érezhessem a szíve lüktetését, és a következő pillanatban természetesen az alkoholt hibáztatom a vakmerőségemért.

– Pedig szívesen tölteném azzal a szabadidőmet, hogy alattam fekszel a páston. – Átkarolja a derekam, és még közelebb húz magához. – Ami a többi megjelöltet illeti, inkább ne bízz meg bennük. Még ne. Tisztában vannak vele, hogy nem végezhetnek veled, de az anyád miatt néhányan azért örülnének, ha szenvedni látnának.

– Erre még visszatérünk, nem igaz? – Megpróbálok kipréselni magamból egy mosolyt, de megremeg az alsó ajkam. Kizárt, hogy tényleg ennyire felkavarjon, hogy elmegy. Nyilvánvalóan csak az ital zavart össze.

– Soha nem is feledkeztünk meg róla – feleli, továbbra is lehalkítva a hangját, noha az udvaron tartózkodó többiek már kellő magánszférát biztosítanak a számunkra. – Maradj életben, Violet, én pedig visszatérek hét nap múlva. – A keze a nyakam oldalára vándorol, és a hüvelykjével végigsimít az államon, miközben közelít a szájával, épp annyira, hogy a leheletünk keveredjen egymással. – Ma sikerült életben tartanunk a másikat. Ez nem elég ahhoz, hogy megbízz bennem?

A szívem megugrik. Szinte már érzem a csókját, és az istenekre mondom, mindennél jobban vágyom rá.

– Az életemet is rád bíznám.

– Ez minden? – A szája még mindig az enyém felett köröz, tele ígérettel, amiből azonban semmit sem vált be.

– Ez minden. – Tehát elnyerte a bizalmamat, és még csak küzdenie sem kellett érte.

– Milyen kár – suttogja, és felemeli a fejét. – De ahogy mondtam, azért álmodozni is jó dolog.

A józan ész zavarbaejtő könnyedséggel hasít keresztül a vágy teremtette ködön. A rohadt életbe, már megint mit művelek?

– Semmi álmodozás. – Próbálok szigorúan nézni, de én is érzem, hogy a szavaim nem csengenek túl meggyőzően. – Nem vagyunk együtt, emlékszel? Te döntöttél így. Minden jogom megvan hozzá, hogy visszamenjek a többiekhez, és kiszemeljek valakit, akivel fel akarom melegíteni az ágyamat. Valakit, aki egy fokkal hétköznapibb. – Persze, ez csak blöff. Talán. Az is lehet, hogy az alkohol szól belőlem. Vagy talán csak szeretném, ha ő is olyan bizonytalannak érezné magát, mint én.

– Természetesen minden jogod megvan ehhez, de akkor sem fogsz így tenni. – Lassan elmosolyodik.

– Miért? Mert téged annyira lehetetlen volna helyettesíteni? – Nem hangzik bóknak. Legalábbis ezzel győzködöm magam.

– Azért, mert még mindig szeretsz. – A szemében tükröződő bizonyosság alaposan próbára teszi az idegeimet.

– Menj a francba, Riorson.

– Mennék, de sajnos halálos szorításban tartasz. – Lepillant.

– Ööö… – Leengedem a kezem a derekáról, és hátralépek. – Menj.

– Hét nap múlva találkozunk, Violence. – Elhátrál, és célba veszi a röpmezőre vezető alagutat. – Próbáld nem felégetni az iskolát, amíg távol vagyok.

Továbbra is az ő irányába nézek, amíg biztos nem vagyok felőle, hogy már kívül került a látómezőmön. Aztán néhány percig még itt maradok, és lassan veszem a levegőt, amíg legalább valamelyest sikerül úrrá lennem az érzéseimen. Mi a fene ütött belém már megint? Hogy lehet, hogy olyasvalaki után ácsingózom, aki nem hajlandó megosztani velem a titkait? Aki még büszke is erre, és élvezettel űzi a „Kérdezz, amit csak szeretnél” című játékát? Mintha bármi fogalmam lehetne arról, hogy mit is kellene kérdeznem!

– Vissza fog jönni – mondja Rhiannon, aki ebben a pillanatban bukkan fel valahol mögöttem. Ő is borítékot tart a kezében, és a szavai kimértsége ellenére izgatottság tükröződik a tekintetében.

– Nem kellene ennyit foglalkoznom vele. – Attól még úgy karolom át magam, mintha enélkül pillanatokon belül darabokra esnék szét. – Miért vigyorogsz?

– Történt valami köztetek? – Bedugja a levelet a zsebébe.

– Mi az? – felelem. – A megbízatásod? – Az ilyen borítékok általában csak egyet jelenthetnek. Megfogom a vállát, és elmosolyodom. – Áruld el.

Elfintorodik.

– Jó hírt és rosszat is kaptam.

– Kezdjük a rosszal. – Ez akár az új mottóm is lehetne.

– Aetos az új szárnyvezetőnk.

Egy szempillantás alatt lehervad rólam a mosoly.

– Számíthattunk volna rá. És mi a jó hír?

– Ciannát, a rajunk helyettes vezetőjét előléptették az osztag élére. – A mosolya fényesebben ragyog bármilyen varázsfénynél. – Előtted pedig nem más áll, mint az új rajvezető.

– Ez az! – Sikkantok egyet örömömben, és szorosan átölelem. – Gratulálok! Fantasztikus leszel. Már most is az vagy!

– Csak nem ünneplünk? – kérdezi Sawyer az udvar túlsó végéből.

– Bizony ám! – feleli Ridoc, akinek némi sör löttyen ki a korsójából, ahogy felénk szalad. – Matthias rajvezető!

– Mi az első parancsod, rajvezető? – kérdezi Sawyer, miközben Nadine is csatlakozik hozzánk.

Rhiannon végignéz rajtunk, és miután átgondolja a dolgot, döntésre jut.

– Az, hogy maradjatok életben.

Elmosolyodom, és azt kívánom, bárcsak ilyen egyszerű lenne.

„A basgiathi Archívumban minden könyvkölcsönzésre feljegyzési és iktatási kötelezettség van érvényben. Azokat a kadétokat, akik ennek nem tesznek eleget, a kötelességük elmulasztása végett feljelenthetik, azonkívül megbüntethetik mindazon szövegek elveszítéséért, amelyeket nem tudnak megfelelően nyomon követni.”

– Daxton ezredes, Útmutató az Írnokok Kvadránsához

HETEDIK FEJEZET

– Sosem láttam még ezt a helyet – mondja Ridoc öt nappal később, ahogy lehuppan mellém az U-alakú, amfiteátrumként kialakított, harmadik emeleti tanterembe. Az ültetésrendet a szárnyunknak, az osztagunknak és a rajunknak megfelelően tervezték meg, úgyhogy a jobb kéz felé eső második sorba kerülünk, ahol a süllyesztett padló felett egyenesen ráláthatunk az Első Szárnyra.

A kinti zaj folyamatos zümmögéssé válik, ahogy egyre több civil érkezik a másnap esedékes Beiktatás Napjára, a kvadráns falain belül azonban továbbra is csend honol.
A hetet az elsőévesek érkezésére való felkészüléssel töltöttük. Megtanultuk, hogy milyen feladataink lesznek a Mellvéden, és nem mellesleg azt is, hogy milyen kellemetlenségekkel jár, ha huzamosabb ideig minden este túlságosan felöntünk a garatra. Az biztos, hogy az ilyesmi után sokkal érdekesebb reggel végigtántorogni az iskola folyosóin.

– Ahogyan korábban még másodévesek sem voltunk
– jegyzi meg Rhiannon mellettem, miután takaros rendbe kirakta maga elé a felszerelését.

– Milyen igaz. – Ridoc bólint.

– Sikerült! – Nadine odacsusszan Ridoc mellé, majd kisöpör néhány elkóricált lila tincset az arcából a begipszelt kezével. – Hogy a csudába nem voltam még itt korábban?

Rhiannon csak megrázza a fejét.

– Azért, mert korábban még nem voltunk másodévesek – közlöm Nadine-nal.

– Vagy úgy. Mondasz valamit. – Előhalássza a holmiját a táskájából. – Azt hiszem, egyik osztály sem volt ilyen messze a folyosón tavaly.

– Mi történt a kezeddel? – érdeklődik Rhiannon.

– Ne is kérdezd. – Felemeli a karját, hogy mindannyian jobban láthassuk a gipszet. – Tegnap este megcsúsztam a lépcsőn, és kificamítottam a csuklóm. Ne aggódjatok,
a gyógyítók szerint Nolonnak lesz egy kis szabadideje a számomra még a Mellvéd előtt. A Háborús Játékok óta elég sok a dolga.

– Pihennie kellene – jegyzi meg Rhiannon.

– Bárcsak mi is pihenőt kapnánk, mint a többi kvadráns.
– Ridoc kopogtatni kezd a tollával az asztalon. – Csak néhány nap, amit másutt tölthetnénk.

– Én még mindig próbálok magamhoz térni abból a hat napból, amit máshol töltöttem – próbálok viccelődni.

Rhiannon arcáról lehervad a mosoly. A rajunk többi tagja is elhallgat.

Francba. Ezt nem lett volna szabad mondanom, de hát olyan átkozottul fáradt vagyok. Mi értelme aludni, amikor álmomban úgyis csak a Ressonban látott szörnyűségek elevenednek meg a szemem előtt újra és újra?

– Itt vagyok, ha esetleg beszélni akarsz róla. – Rhiannon mosolyától rögtön lelkifurdalásom támad, amiért nem avattam be a történtekbe.

Vajon beszélni akarok róla? Hát persze. És vajon képes vagyok rá? Azután aligha, hogy Aetos nyilvánvalóvá tette, jobban teszem, ha senkivel sem osztom meg „a háborús történeteimet”. Mira már így is a célkeresztjébe került, és nem akarom, hogy mellette még a legjobb barátom is bajba sodródjon. Talán Xadennek igaza van. Ha már nem vagyok képes hazudni, akkor azzal tehetek a legtöbbet a barátaim biztonságáért, ha távol tartom magam tőlük.

– Jó napot, másodévesek – szólal meg egy dörgő hangú, magas lovas, aki a terem közepére trappol, rögtön elhallgattatva a jelenlévőket. – Grady kapitá… – Hunyorog egyet, és megvakarja a szakállát, amely egy árnyalattal sötétebb az aranyszínű bőrénél. – Grady professzornak hívnak. Mint láthatjátok, új vagyok, és még hozzá kell szoknom a titulusomhoz, ahogyan ahhoz is, hogy ismét huszonegy éves kölykökkel vagyok körülvéve. Elég sok idő eltelt azóta, hogy magam is a kvadránsban pallérozódtam.

A terem vége felé fordul, oda, ahol nincsenek székek, majd az ott található nehéz faasztal felé nyújtja az ujjait.
A kisebb mágia hatására az asztal megmozdul, és csikorgó hangok közepette egészen Grady professzor elé vánszorog, elég közel ahhoz, hogy rá tudja fektetni a kezét.

– Így mindjárt más. Gratulálok, hogy túléltétek az első évet. – Lassan megfordul, és mindannyiunkat alaposan végigmér. – Jelenleg nyolcvankilencen vagytok ebben a teremben. Abból, amit az írnokok mondtak, ti vagytok a legkisebb létszámú osztály, mióta az Első Hatok ezen
a földön jártak.

Az Első Szárny fölött húzódó üres széksorokra pillantok. Azt eddig is tudtuk, hogy tavaly minden korábbinál kevesebb sárkány volt hajlandó a kapcsolódásra, de a saját szemünkkel látni, hogy mennyire kevesen maradtunk… nem túl biztató.

– Kevesebb sárkány kapcsolódik – szólítom meg Tairnt. Andarna már néhány napja alámerült az Álomtalan Álomba. – Talán mert az empyriaiak tudnak a veninekről?

– Igen. – Szinte már hallani vélem, ahogy felsóhajt.

– De hát több lovasra volna szükségünk, nem kevesebbre. – Ennek semmi értelme.

– Az empyriaiak megosztottak a kérdésben, hogy be kellene-e avatkoznunk a dolgokba – feleli Tairn. – Nem az emberek az egyetlenek, akiknek megvannak a maguk titkai.

Andarna és Tairn azonban már meghozták a döntésüket, legalábbis ebben biztos vagyok.

– …a második év új kihívásokkal jár – folytatja Grady professzor, ahogy a figyelmem visszatér az órára. – Tavaly megtanultátok, hogyan üljétek meg azokat a sárkányokat, akik titeket választottak. Idén meg fogjátok tanulni, hogy mi a teendő, ha lezuhantok a sárkányotok hátáról. Üdvözöllek benneteket a Lovasok Túlélési Kurzusán; röviden LTK.

– Ez meg mi a franc? – suttogja Ridoc.

– Gőzöm sincs – felelem, de azért felvésem az LTK betűket magam elé az üres füzetembe.

– De hiszen te mindent tudsz.

– A jelek szerint mégsem. – Mostanában mintha mindig ide lyukadnánk ki.

– Nem tudjátok, hogy miről van szó? – kérdezi Grady professzor egy vigyor kíséretében, egyenesen Ridoc felé fordulva. – Remek. Ezek szerint működik a taktikánk.
– Átveti az egyik csizmáját a másik előtt, és így folytatja: – Az LTK nem véletlenül minősül titkosított ismeretnek. Ennek köszönhető, hogy hiteles reakciókra számíthatunk az éles helyzetekben.

– Az én hiteles reakcióimat aligha akarja bárki is látni – dünnyögi Ridoc.

Elmosolyodom, majd megcsóválom a fejem.

– Az LTK megtanít benneteket arra, hogy miként maradhattok életben, ha az ellenséges vonalak mögött elválasztanak benneteket a sárkányotoktól. Ez a másodév legfontosabb leckéje. A kurzushoz két értékelés is tartozik, amit sikerrel kell teljesítenetek, hogy folytathassátok a basgiathi tanulmányaitokat. Az egyikre néhány hét múlva kerül sor… A másikra nagyjából év közepén.

– És mi a francokat csinálnak azokkal a már kapcsolódott lovasokkal, akik nem mennek át a vizsgán? – kérdezi Rhiannon.

A rajunk összes tagja felém fordul.

– Fogalmam sincs.

Caroline Ashton jelentkezik az Első Szárnyból, velünk átellenben. Megborzongok, ahogy eszembe jut, hogy milyen közel volt Jack Barlowe-hoz; ahhoz a lovashoz, aki egészen addig a pillanatig meg akart gyilkolni, hogy előtte én végeztem volna vele.

– Igen?

– Mit jelent pontosan, hogy „nagyjából” az év közepén? – kérdezi Caroline. – És mit jelent a „néhány hét múlva”?

– Szándékosan nem adunk tájékoztatást a pontos dátumokról – feleli a professzor.

A lány puffog egyet, majd visszaereszkedik a székébe.

– Én sem fogom elárulni nektek, akárhányszor ráncoljátok össze a homlokotokat. Egyik professzorból sem fogjátok tudni kiszedni, ugyanis éppen az a cél, hogy meglepetés legyen. Azt viszont nagyon is szeretnénk, hogy kellőképpen felkészüljetek a megmérettetésre. Ezen az órán megtanuljátok, hogy mit jelent a tájékozódás, új túlélési trükköket sajátítotok el, egyúttal megismerkedtek azokkal a módszerekkel, amelyekkel az ember kibírhatja, ha fogság esetén kényszervallatásnak vetik alá.

A gyomrom fordul egyet, és a szívverésem pillanatok alatt a kétszeresére gyorsul. Kínzás. A professzor arról beszél, milyen lesz, amikor majd megkínoznak bennünket, és hogyan kell az ilyen helyzetekben megfelelően „viselkedni”.
Én pedig történetesen olyan információk birtokában vagyok, amelyekért a vezetés bármikor örömmel megkínozna.

– A két vizsga mellett ezekkel az ismeretekkel kapcsolatban bármikor és bárhol próbára tehetnek benneteket – folytatja Grady professzor. – Bárhonnan elvihetnek a kvadránsból.

– Csak úgy elrabolhatnak? – kérdezi Nadine félelemmel a hangjában.

– Úgy hangzik – feleli Sawyer.

– Ez a hely mindig meg tud lepni – teszi hozzá Ridoc.

– A többi vizsgáztató és én a próbatételek végén majd visszajelzéseket adunk nektek, vagyis mire eljön az igazi megmérettetés ideje, már tisztában lesztek vele, hogy mire számítsatok, és mire van szükség a sikeres teljesítéshez, vagyis ahhoz, hogy kibírjátok a… – Oldalra dönti a fejét, mintha azon tanakodna, hogyan is kellene megválogatnia a szavait. – Nos, hogy kibírjátok azt a poklot, amelyen nekünk köszönhetően keresztül kell majd mennetek. Vegyétek úgy, hogy olyasvalakitől halljátok, aki egyszer már maga is túlélte: ha nem törtök meg a kényszervallatás során, minden rendben lesz.

Rhiannon is jelentkezik, mire a professzor felé fordul.

– És ha megtörünk?

A professzor arcából kivész a derű.

– Azt inkább ne akard tudni.

* * *

Mivel a pulzusom még egy órával az eligazítás után is zakatol, úgy döntök, itt az ideje elmenni az egyetlen olyan helyre, ahol meg tudom nyugtatni az elgyötört idegeimet – az Archívumba.

Ahogy belépek a kapun, beszívom a régi papír, a tinta és a könyvkötéshez használt ragasztó összetéveszthetetlen illatát, majd jólesően felsóhajtok. A hatalmas termet könyvespolcok hosszú sorai tagolják, amelyek mindegyike magasabb Andarnánál, noha nem akkorák, mint Tairn; mindegyiken számtalan, történelemmel, matematikával és egyéb tudományokkal foglalkozó mű sorakozik. Sokáig azt hittem, ezekben a könyvekben a Kontinens minden tudása ott rejlik, és életem egy pontján meg voltam győződve róla, hogy a legfélelmetesebb dolog, ami valaha történni fog velem, az, hogy fel kell másznom a polcok tetejéig vezető létrákon.

Ehhez képest most nagyjából a következőkkel kell számolnom: Varrish parancsnokhelyettes állandó és közvetlen veszélyt jelent a számomra; Aetos megfenyegetett, hogy végez velem és a testvéremmel; egy titkos forradalomba keveredtem, amely miatt bármikor kivégezhetnek bennünket; és ha ez nem lenne elég, lélekben még az LTK barátságos kínzásaira is fel kell készülnöm. Talán érthető, hogy a létrák láttán némi hiányérzet fog el.

Jesinia neve öt nap után ma reggel végre megjelent az írnokok beosztásáról tájékoztató hirdetőtáblán, vagyis itt az ideje munkához látni.

Elegem van abból, hogy „ne akarjak belebonyolódni”.
Az biztos, hogy nem fogok ölbe tett kézzel ülni a helyemen, és tétlenül nézni, ahogy a bátyám és Xaden az életüket kockáztatják az ügyért. Úgy főként nem, hogy biztos vagyok benne, Aretia és a poromieli civilek megóvásának rejtélye itt lapul valahol Basgiathban. Lehet, hogy a forradalom nem tudhat írnokokat a soraiban, de azért itt vagyok én, és ha a legkisebb esély is mutatkozik arra, hogy azok nélkül a fegyverek nélkül is győzelemre vihetjük az ügyünket, amelyeket a forradalmárok találtak vagy készítettek, akkor nem kétséges, hogy meg kell ragadnunk azt az esélyt. Vagy legalábbis tisztáznunk kell, hogy létezik-e egyáltalán.

A bejárat melletti hosszú tölgyfaasztalon túlra már csak az írnokok léphetnek, úgyhogy megállok, és végigfuttatom az ujjaimat a felszíne ismerős bütykein és karcolatain. Ha megtanultam valamit abból az időszakból, amikor még írnoknak készültem, alighanem azt, hogy miként kell türelmesnek lenni.

Istenek, mennyire hiányzik ez a hely! Hiányzik, amit egykor az életemnek és a jövőmnek tekinthettem. Egyszerű volt, csendes, nemes. Igaz, a régi önmagam már kevésbé hiányzik: a lány, aki nem is volt tisztában a saját képességeivel. A lány, aki mindent, amit csak elé raktak, rendíthetetlen bizalommal olvasott el, mintha valami pusztán amiatt, mert felkörmölik egy üres oldalra, máris maga volna az örökérvényű igazság.

Egy krémszínű tunikát és csuklyát viselő, vékony alak bukkan fel. Életemben először most fog el nyugtalanság amiatt, hogy Jesiniával találkozom.

– Sorrengail kadét – jeleli felém, és elmosolyodik, amikor odaér hozzám. Hátrahajtja a csuklyáját. A haja hosszabb, mint volt, barna fonata majdnem a derekáig ér.

– Neilwart kadét – jelelek neki vissza, és egy vigyorral üdvözlöm. – Bizonyára egyedül vagyunk, hogy ilyen kitörő örömmel üdvözöljük egymást. – Az írnokoknak erősen javallott, hogy ne mutassák ki az érzéseiket. Valahol érthető, hiszen nem az a feladatuk, hogy értelmezzék a világot és reagáljanak rá, hanem csupán az, hogy feljegyezzék a történeteit.

– Egyedül vagyunk – feleli, majd a hátam mögé pillant.
– Nos, még Nasya is itt van.

– Alszik – biztosítom róla. – És te min dolgozol éppen?

– Megjavítok néhány kötést – feleli. – A többség elment, hogy felkészüljön az új kadétok holnapi érkezésére. Szeretem a csendesebb napokat.

– Emlékszem. – Majdnem minden ilyen csendes napot ennél az asztalnál töltöttünk, valamelyik vizsgánkra készültünk, esetleg Markhamnek… vagy az apámnak segítettünk.

– Hallottam, hogy… – Elkomorul a tekintete. – Sajnálom. Mindig nagyon kedves volt hozzám.

– Nekem is hiányzik. – Ökölbe szorítom a kezem, majd szünetet tartok. Tisztában vagyok vele, hogy amit mondani készülök, vagy az igazsághoz vihet minket közelebb… vagy pedig a kivégzésemhez.

– Mi az? – kérdezi, és az ajkába harap.

Jesinia évfolyamelső, ami azt jelenti, hogy valószínűleg további komoly kihívások várnak rá, ha a kvadránsa Kurátorává akar válni. Ha idáig jut, akkor nem csupán több időt tölt majd Markham mellett, mint a többiek, de szinte soha nem is fogja elhagyni az Archívumot.

Egy pillanatra megszédülök, ahogy arra gondolok, talán nem is bízhatok meg benne. Talán nem véletlen, hogy egyetlen írnok sincs a felkelők között.

– Azon tanakodtam, vajon vannak-e itt régebbi könyvek, amelyek Basgiath alapításával foglalkoznak. Esetleg olyasmi, amiből kiderül, miért ezt a helyet választották a varázsvédelem számára.

– A varázsvédelem számára? – jeleli vissza lassan.

– Egy nyilvános vitára készülök, ahol amellett kell majd érvelnem, miért volt jobb ötlet Calldyr helyett ide építeni Basgiathot. – Tessék, az első igazi hazugságom. Ebből a mondatból egyetlen szó sem volt igaz, és még csak vissza sem tudom vonni. Bármi is lesz ennek a vége, most már elköteleztem magam az ügy mellett – amellett, hogy a lehető legtöbb embert megpróbálom megmenteni ennek a háborúnak a borzalmaitól.

– Hát persze. – Elmosolyodik. – Várj meg itt.

– Köszönöm.

Tíz perccel később átad két, legalább százéves kötetet, én pedig köszönetet mondok neki, majd elhagyom az Archívumot. Kétségkívül itt találom a választ arra, hogy miként lehetséges megvédeni Aretiát a veszedelemtől. Így kell lennie. És már nincs más hátra, mint hogy azelőtt megtaláljam a választ, amikor már a varázsvédelmünk sem tudja feltartóztatni az ellenséget.

„Egy dolog elsőévesként átmenni a Mellvéden. De amikor kénytelen vagy végignézni, hogy számtalan jelölt a mélybe hull, egy kicsit te is meghalsz. Ha egy módod van rá, inkább próbáld magad megkímélni ettől az élménytől.”

– Brennan könyve, 84. oldal

NYOLCADIK FEJEZET

A Beiratkozás Napja kissé másként fest a másik oldalról. Kihajolok a főépület tornyának lőrésein, és végignézek az alant várakozó hosszú soron, miközben a harangok kilencet ütnek; csak az alakokra figyelek, és az arcukat inkább nem nézem meg magamnak, mielőtt belépnének a toronyba, hogy megkezdjék a kapaszkodást a hosszan kanyargózó csigalépcsőn, amelynek végén a Mellvéd vár rájuk.

Nincs rá szükségem, hogy még több arc is kísértsen a rémálmaimban.

– Most indulnak fel a lépcsőn – közlöm Rhiannonnal, aki a tekerccsel és a tollal a kezében várakozik.

– Idegesnek tűnnek – jegyzi meg Nadine, aki veszélyesen kihajol a toronyból, hogy jobban is megnézhesse magának a jelölteket.

Nem ők az egyetlenek. Négy lépésre állok Daintól, aki egyetlen érintéssel bármikor képes turkálni az emlékeim között, és bármilyen titkot pillanatok alatt elrabolhat a fejemből.

Megerősítem a mentális pajzsomat, ahogyan Xaden tanította, és arról ábrándozom, hogy kilököm Daint a toronyból.

Mostanáig egyetlen hevenyészett kísérletet tett rá, hogy beszéljen velem, de hamar leállítottam. És hogy milyen ábrázattal méregetett? Mégis honnan vette magának a jogot ahhoz, hogy olyan… összetörtnek nézzen ki?

– Te nem voltál ideges? – kérdezi Rhiannon Nadine-tól. – Ami engem illet, én Violet nélkül sosem jutottam volna át.

Vállat vonok, majd odaszökkenek melléjük, és helyet foglalok Rhiannon bal oldalán.