V. E. Schwab: The Invisible Life of Addie LaRrue

Copyright © 2020 by Victoria Schwab

Hungarian translation © Ballai Mária, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

V. E. Schwab: The Invisible Life of Addie LaRrue

A Tor Book, Published by Tom Doherty Associates, New York, 2020

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978-963-419-909-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-910-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Coverist Studio – Bakos Fanni

Belső illusztrációk: Tolnay Lili

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Kővári Bettina

Műfaj: fantasy

Patriciának.

Mert soha nem felejtette el.

Bár a régi istenek hatalmasak, se nem kegyesek, se nem könyörületesek. Szeszélyesek, ingatagok, akár a vízre vetülő holdfény vagy az árnyak a viharban. Ha mindenképp meg akarod őket szólítani, légy óvatos! Vigyázz, mit kérsz, és légy hajlandó megfizetni az árát! És akármilyen kétségbeesett vagy irtózatos helyzetbe kerülsz: soha ne imádkozz azokhoz az istenekhez, akik sötétedés után felelnek!

Estele Magritte

1642–1719

Villon-sur-Sarthe, Franciaország
1714. július 29.

A lány az életéért fut.

Égeti a hátát a nyári levegő, de nincs a nyomában fáklyákkal felszerelkezett, dühödt csőcselék, csak a menyegző távoli lámpásai látszanak a láthatáron vöröslő nap ragyogása mellett, amely megtörik és szétterül a dombokon. A lány szalad, szoknyája belegabalyodik a fűbe, miközben utat tör az erdő felé, és próbál versenyt futni a kihunyó fényekkel.

A szél magával sodorja az őt szólongató hangokat.

Adeline? Adeline? Adeline!

Árnyéka elterül előtte – túl hosszan, máris elmosódnak a szélei –, és kis fehér virágok buknak ki a hajából, csillagként beterítve a földet. Egy csillagképet hagy maga után, majdnem olyat, mint ami az arcán is kirajzolódik.

Hét szeplő. Minden szerető után egy, mondta Estele, amikor a lány még kicsi volt.

Minden élet után egy.

Minden rá vigyázó isten után egy.

Most csak csúfolódik rajta ez a hét pötty. Hét ígéret. Hét hazugság. Nem volt szeretője, nem is élt, nem találkozott istenekkel, és végül kifutott az időből.

De nem lassít le, nem néz hátra, nem akarja látni azt az életet, amely ott várakozik mögötte. Mozdulatlanul, akár egy rajz. Ridegen, akár egy sírkő.

Inkább elszalad.

Mű címe: Revenir

Művész: Arlo Miret

Dátum: 1721–22

Anyag: kőrisfa, márvány

Hely: A Musée d’Orsay tulajdona.

Leírás: Keskeny márványtalapzatra helyezett, fából készült szoborcsoport öt madárral, amelyek a repülés előtti pillanatok különféle testhelyzeteit és szakaszait ábrázolják.

Háttér: A szorgalmas önéletrajzíró, Miret naplót vezetett, amely betekintést nyújt a művész gondolataiba és munkamódszereibe. A Revenir megalkotását egy olyan szobrocska ihlette, amelyet Párizs utcáin talált 1715 telén. Erről a törött szárnyú famadárról mintázta állítólag a szoborcsoport ötödik tagját (bár az sértetlen), amely éppen elszállni készül.

Becsült érték: 175 000 dollár

New York
2014. március 10.

I.

A lány valaki más ágyában ébred.

Tökéletesen rezzenéstelenül fekszik, próbálja börtönbe zárni az időt, akár a levegőt a mellkasában, mintha a puszta akaraterejével képes lenne megakadályozni, hogy előrébb mozduljon az óramutató, hogy felébredjen a mellette fekvő fiú, vagy hogy elhaljon az éjszaka emléke.

Természetesen tudja, hogy képtelen erre. Tudja, hogy a fiú el fogja felejteni. Mindig elfelejtik.

Nem a fiú hibája – soha nem az ő hibájuk.

A fiú még alszik, a lány figyeli a válla lassú emelkedését és süllyedését. Figyeli a nyakszirtjén kunkorodó sötét hajtincseit, a bordája mentén húzódó sebhelyet. A részleteket, amelyeket már rég az emlékezetébe vésett.

A fiút Tobynak hívják.

A lány tegnap azt mondta neki, hogy Jess a neve. Hazudott, de csak azért, mert nem árulhatja el az igazi nevét – az egyik olyan apró és álnok részletet, amely csalánként ágyazódik a fűszálak közé, akár a sebzésre hivatott, láthatatlan szögesdrót. Mi az ember, ha nem az általa hátrahagyott nyomok összessége? A lány megtanult a szúrós gazban lépkedni, de még ő sem tudja elkerülni, hogy néha ne vágja meg magát – egy emlékkel, egy fényképpel, egy névvel.

Az elmúlt hónapban volt már Claire, Zoe, Michelle – de két nappal korábban, amikor Elle-nek hívták, és éppen egy késő estig nyitva tartó kávézót zártak be Toby fellépése után, a fiú azt mondta, szerelmes egy Jess nevű lányba, csak egyszerűen még nem találkozott vele.

Ezért most Jessnek hívják.

Toby mocorogni kezd, és a lány érzi a mellkasában a régi, ismerős fájdalmat, miközben a fiú kinyújtózik és odafordul felé, de még nem ébred fel. Centiméterekre van az arca, száját kissé kinyitja álmában, fekete tincsei a szemére borulnak, fekete szempillái kirajzolódnak világos bőrén.

Egyszer, amikor a Szajna partján sétáltak, a sötétség azzal ugratta a lányt, hogy van egy zsánere, amivel arra célzott, hogy az általa választott legtöbb férfi – és még a nők közül is pár – túlontúl hasonlít rá.

Ugyanolyan sötét hajuk, ugyanolyan átható tekintetük, ugyanolyan metszett vonásaik vannak, mint neki.

De nem volt joga ezt mondani.

Végtére is a sötétség csak a lány miatt volt érzékelhető úgy, ahogy. A lány adott neki formát, ő döntötte el, mivé váljon, mit lásson, ha ránéz.

Már elfelejtetted, milyen volt, amikor csak árnyékként és füstként léteztél? – kérdezte tőle akkor.

Kedvesem, akkor én voltam maga az éjszaka – felelt a sötétség bársonyos, öblös hangon.

Most reggel van egy másik városban, egy másik évszázadban. Vakító napfény tör utat a függönyökön át, Toby megint mocorog, és az álom felszíne fölé bukik. És a lány, akit Jessnek hívnak – hívtak – lélegzet-visszafojtva próbálja elképzelni, milyen lenne ez a nap, ha a fiú emlékezne, amikor felébred és meglátja őt.

Ha elmosolyodna, megcirógatná az arcát, és azt mondaná, jó reggelt!

De ez nem így fog történni, és a lány nem akarja látni azt az ismerős, üres arckifejezést, nem akarja végignézni, ahogy a fiú megpróbálja kitölteni a sivár helyeket, ahol a róla szóló emlékeknek lenniük kellene, nem akar tanúja lenni annak, hogy a fiú begyakorolt közönyösségbe rendezi a vonásait. A lány elégszer látta már ezt az előadást, kívülről tudja a mozdulatokat, ezért inkább kicsusszan az ágyból, és mezítláb a nappaliba oson.

Ránéz az arcára a folyosón lévő tükörben, és észreveszi rajta, amit mindenki más: a hét szeplőt, amely csillagként szóródik szét orrán és orcáján.

Ez az ő saját csillagképe.

Előrébb hajol, és rálehel az üvegre. Végighúzza ujja hegyét a lecsapódott párán, megpróbálja leírni a nevét. A – d –

De nem jut tovább, mert a betűk már nem is látszanak. Nem a tükör miatt. Teljesen mindegy, hogyan próbálja elárulni a nevét, hogyan próbálja elmondani a történetét. Márpedig megpróbálta, tollal, tintával, festékkel, vérrel.

Adeline.

Addie.

LaRue.

Hasztalan.

A betűk összemorzsolódnak vagy elhalványodnak. A hangok a torkán akadnak.

Az ujja eltávolodik az üvegtől, és lehanyatlik. A lány megfordul, és szemügyre veszi a nappalit.

Toby zenész, és minden magán viseli ennek nyomait.

A falnak támasztott hangszerek. Az asztalokon hánykódó, sebtében lefirkált sorok és jegyzetek – félig elfelejtett dallamok keverednek a bevásárlólistákkal és a heti tennivalókkal. De itt-ott egy másik kéz nyomai is felfedezhetők a virágokban, amelyeket a fiú a konyhaablak párkányán tart, bár nem tudja felidézni, mikor kezdődött ez a szokása. A Rilkéről szóló könyvben, amelynek megvásárlására nem emlékszik. A dolgokban, amelyek akkor is tovább élnek, amikor az emlékek már nem.

Toby sokáig ébredezik, ezért Addie főz magának egy teát – a fiú nem iszik ilyesmit, mégis van a szekrényében egy szálas ceyloni teával teli fémdoboz és egy teapiramisokat tartalmazó papírdoboz. Egy késő esti bevásárlás emlékei, egy fiú és egy lány emlékei, akik kéz a kézben barangoltak a sorok között, mert nem jött álom a szemükre. Mert a lány nem volt hajlandó hagyni, hogy véget érjen az éjszaka. Nem állt készen arra, hogy elengedje.

A lány a kezébe veszi a bögrét, belélegzi a tea és a felkavarodó emlékek illatát.

Egy londoni park. Egy prágai terasz. Egy edinburghi teázó.

A múlt selyemlepelként borul a jelenre.

Hideg nap köszöntött New Yorkra, az ablakokra ráfagyott a dér, ezért a lány kihúz egy pokrócot a kanapé mögül, majd a vállára teríti. A kanapé egyik felét egy gitártok, a másikat pedig Toby macskája foglalja el, ezért a lány a zongoraszékre telepszik le.

A macska, akit szintén Tobynak hívnak („Így anélkül beszélhetek magamban, hogy hülyének néznének…” – magyarázta a fiú), a teáját fújogató lányra néz.

A lány azon tűnődik, vajon a macska emlékszik-e rá.

Most már melegebb a keze, ezért ráteszi a bögrét a zongorára, felemeli a fedelét, kinyújtóztatja az ujjait, és amilyen halkan csak tud, játszani kezd a hangszeren. Hallja a hálóban mocorgó ember Tobyt, a csontjaitól a bőréig a teste minden porcikája megfeszül a rettegéstől.

Ez a legnehezebb rész.

Addie elmehetett volna – el kellett volna mennie –, ki kellett volna lopakodnia, amíg a fiú még aludt, amikor a reggelük még az éjszakájuk meghosszabbítása, egy borostyánban rekedt pillanat volt. De most már túl késő, ezért lehunyja a szemét, és játszik tovább, leszegett fejjel hallgatja a hangjegyeken átütő lépteket, és akkor is tovább mozgatja az ujjait, amikor érzi, hogy a fiú elért a küszöbig. Ott fog állni, az elé táruló jelenetet nézi majd, és próbálja összerakni az előző este történéseit, próbál rájönni, hol siklott félre az éjszaka, mikor találkozott ezzel a lánnyal, akit hazahozott, mennyit ivott, és hogy miért nem emlékszik semmire.

De a lány tudja, hogy amíg játszik, Toby nem fogja félbeszakítani, ezért még pár másodpercig ízlelgeti a zenét, mielőtt rávenné magát arra, hogy abbahagyja a zongorázást, felpillantson, és úgy tegyen, mintha nem venné észre a fiú arcára kiülő értetlenséget.

– Jó reggelt! – mondja vidáman.

Az egykor falusias, francia akcentusa mostanra annyira megkopott, hogy szinte nem is hallani.

– Ö, jó reggelt! – felel Toby, miközben beletúr elkalandozó, fekete tincseibe.

Becsületére legyen mondva, pontosan úgy néz rá, mint mindig. Kicsit kába és meglepett, hogy egy csinos lány ül a nappalijában, aki a pokróc alatt csak alsóneműt visel az ő kedvenc zenekaros pólójával.

– Jess – segíti ki a lány, elárulva a nevet, amelyet Toby nem talál, mert nem is létezik. – Nem baj, ha nem emlékszel.

Toby elvörösödik, és arrébb tolja macska Tobyt, miközben belesüpped a kanapé párnái közé.

– Ne haragudj… ez nem vall rám. Nem vagyok az a fajta srác.

A lány elmosolyodik.

– Nem vagyok az a fajta lány.

Ekkor a fiú is elmosolyodik, egy fénysugár megtöri arcának árnyait. A zongora felé biccent, és a lány azt szeretné, ha valami olyasmit mondana, nem is tudtam, hogy játszol. De Toby mást mond.

– Nagyon ügyesen zongorázol.

És ez tényleg így van, hihetetlen, mennyi mindent meg lehet tanulni, ha az embernek van ideje.

– Kösz! – felel a lány, végigsimítva a billentyűkön.

Toby nem találja a helyét, a konyhába menekül.

– Kérsz kávét? – kérdezi, miközben a fiókban matat.

– Találtam teát.

A lány elkezd játszani egy másik dalt. Semmi bonyolultat, csak hangjegyek sorát. Valaminek az elejét. Rátalál a dallamra, megragadja, és hagyja kicsúszni az ujjaiból, miközben Toby egy gőzölgő csészével a kezében visszatér a szobába.

– Ez mi volt? – kérdezi, és közben a művészekre, írókra, festőkre, zenészekre, a megihletett emberekre jellemző módon felcsillan a szeme. – Ismerősnek tűnt…

A lány megvonja a vállát.

– Tegnap játszottad nekem.

Nem hazudik, vagyis nem a szó szoros értelmében. Toby tényleg eljátszotta neki ezt a dallamot. Miután a lány megmutatta neki.

– Tényleg? – kérdezi a fiú a homlokát ráncolva. Már félre is teszi a kávét, hogy a legközelebbi asztalon lévő ceruzáért és jegyzetfüzetért nyúljon. – Te jó ég… biztos részeg voltam.

Miközben ezt mondja, ingatja a fejét. Soha nem tartozott azok közé a dalszerzők közé, akik valamilyen szer hatása alatt szeretnek dolgozni.

– A többi részére is emlékszel? – kérdezi a jegyzetfüzetet lapozgatva.

A lány megint játszani kezd, végigvezeti a fiút a hangjegyeken. Toby nem tudja, de már hetek óta dolgozik ezen a dalon. Vagyis dolgoznak.

Együtt.

A lány mosolyogva játszik tovább. Ez a fű a csalánosban. Ahová biztonsággal lehet lépni. A lány maga nem hagyhat nyomot, de ha óvatos, odaadhatja valaki másnak a saját nyomát. Természetesen semmi kézzelfoghatót, de az ihlet legtöbbször nem is az.

Toby közben elővette a gitárt, az egyik térdén egyensúlyoz vele, kíséri a zongorát, és magában dünnyög. Azt dünnyögi, hogy ez jó, ez valami más, ez már valami. A lány abbahagyja a zongorázást, majd feláll.

– Ideje indulnom.

Miközben Toby felpillant, a dallam szétesik a gitárhúrokon.

– Micsoda? De hát még nem is ismerlek.

– Pontosan – felel a lány, és elindul a háló felé, hogy összeszedje a ruháit.

– De meg akarlak ismerni – tiltakozik Toby.

Leteszi a gitárt, a lány nyomába ered. Ez az a pillanat, amikor minden igazságtalannak tűnik, ez az egyetlen alkalom, amikor a lány úgy érzi, hogy átcsapnak a feje fölött a csalódottság hullámai. Mert ő heteket töltött azzal, hogy megismerje Tobyt. A fiú pedig pusztán órákat azzal, hogy elfelejtse őt.

– Lassíts le!

A lány utálja ezt a részt. Nem kellett volna maradnia. El kellett volna tűnnie, hogy a fiú ne is tudjon a létezéséről, de mindig él benne a gyötrő remény, hogy ezúttal másként lesz, ezúttal emlékezni fognak rá.

Én emlékszem – szólal meg a fülében a sötétség.

A lány ingatja a fejét, és elhallgattatja a hangot.

– Miért rohansz ennyire? – kérdezi Toby. – Legalább hadd készítsek neked reggelit!

De a lány túl fáradt ahhoz, hogy megint ebbe a játékba bonyolódjon, ezért inkább hazudik, azt mondja, dolga van, és nem hagyja, hogy megállítsák, mert ha hagyná, akkor nem lenne ereje újrakezdeni, és a kör nem szakadna meg, csak az este helyett reggel venné kezdetét a kapcsolatuk. Ám akkor sem lesz könnyebb, ha a kör megszakad, és ha már Addie-nek újra kell kezdenie, akkor szívesebben lenne egy helyes lány a bárból, mint egy emlékek nélküli egyéjszakás kaland utóélete.

Egy perc múlva már egyébként sem fog számítani.

– Jess, várj! – kéri Toby, és megfogja a kezét. Tétován keresi a megfelelő szavakat, majd feladja, és újból nekifut. – Lesz ma egy fellépésem az Allowayben. Gyere el! Közel van a…

Természetesen a lány tudja, mihez van közel. Ott találkoztak először és ötödször és kilencedszer. Amikor elfogadja a meghívást, a fiú ragyogó mosolyt villant rá. Mint mindig.

– Megígéred? – kérdezi.

– Megígérem.

– Akkor ott találkozunk – felel Toby, és a szavai megtelnek reménységgel.

A lány megfordul, és kilép az ajtón.

– Ne felejts el addig! – mondja hátrapillantva.

Megszokásból. Babonából. Rimánkodva.

– Hogy felejthetnélek el? – ingatja Toby a fejét.

A lány elmosolyodik, mintha csak viccnek szánta volna a kérését.

De miközben erőt vesz magán, és leballag a lépcsőn, tudja, hogy már el is kezdődött. Tudja, hogy mire a fiú bezárja az ajtót, már meg is feledkezik róla.

II.

A március igazán hóbortos hónap.

Varrat a tél és a tavasz között, bár míg a varrat sima szegélyt feltételez, a március inkább olyan, mint a bizonytalan kéz varrta öltések egyenetlen vonala, szilajul himbálózik a januári széllökések és a június zöldje között. Csak akkor derül ki, mit tartogat, ha az ember kimozdul a házából.

Estele nyughatatlan napoknak nevezte ezt az időszakot, amikor a melegebb vérű istenek éledezni, a hideg vérűek pedig csitulni kezdenek. Az álmodozók ilyenkor a legfogékonyabbak a rossz ötletekre, a vándorok pedig nagy valószínűséggel eltévednek.

Addie mindig is hajlamos volt mindkettőre.

Így nem is meglepő, hogy március 10-én, pontosan az egyenetlen szegély mentén jött világra, bár már rég nem érzi úgy, hogy meg kellene ünnepelnie ezt a napot.

Huszonhárom éven át rettegett az idő ezen mérföldkövétől és a jelentésétől: hogy felnő és öregszik. És aztán évszázadokon át meglehetősen haszontalannak tartotta a születésnapját, sokkal kevésbé számított neki, mint azon az éjszakán, amikor túladott a lelkén.

Ez a dátum egyszerre testesíti meg számára a halált és az újjászületést.

Ennek ellenére ez az ő születésnapja, és a születésnaposnak ajándék dukál.

Addie megáll egy butik előtt, tükörképe elmosódik az üvegen.

A nagy ablakban egy éppen lépni készülő próbababa pózol, feje alig észrevehetően oldalra biccen, mintha egy olyan dalt hallgatna, amely csak neki szól. Hosszú törzsét széles csíkos pulóver öleli körbe, olajosan fénylő leggingse eltűnik a térdig érő csizmában. Egyik kezét felemeli, ujjait beakasztja a vállára vetett dzseki gallérjába. Miközben Addie a babát tanulmányozza, azon kapja magát, hogy utánozza a testhelyzetét, áthelyezi a súlypontját, és oldalra biccenti a fejét. És talán ennek a dátum az oka, de az is lehet, hogy a tavasz levegőben vibráló ígérete, vagy egyszerűen csak arról van szó, hogy kedve támadt kipróbálni valami újat.

A butikban meg nem gyújtott gyertyák és soha nem hordott ruhák illata terjeng. Addie végigsimítja a pamutokat és a selymeket, majd rátalál egy csíkos kötött pulóverre, amelyről kiderül, hogy kasmír. Ráteszi a karjára a kirakatban látott leggingsszel együtt. Tudja a méretét.

Sosem változik.

– Szia! – A vidám eladó egy Addie-hez hasonló, húszas évei elején járó lány, bár egyikük valós és öregszik, a másikuk egy borostyánban rekedt kép. – Bevigyem őket a próbafülkébe?

– Ó, arra nincs szükség! – felel Addie, miközben levesz egy csizmát a polcról. – Csak ennyi lesz.

Követi a lányt az üzlet hátsó részében kialakított három elfüggönyözött fülke felé.

– Szólj, ha segíthetek valamiben! – ajánlja fel a lány, és még azelőtt hátat fordít, hogy Addie behúzná a függönyt.

Addie egyedül marad egy párnázott zsámollyal, egy teljes alakos tükörrel és önmagával.

Lerúgja a cipőjét, majd lerázza magáról a kabátot, és ledobja a székre. Ekkor megcsörrennek az érmék a zsebében, és kiesik valami a kabátból. Tompa puffanással landol a padlón, végiggurul a keskeny próbafülkén, és csak a szegőléchez ütközve áll meg.

Egy gyűrű.

Egy kőrisfából faragott, kis karika. Egy egykor szeretett, mára meggyűlölt, ismerős holmi.

Addie kis ideig rajta felejti a szemét. Hitszegő ujjai megrándulnak, de nem nyúl a gyűrűért, nem veszi fel, csak hátat fordít neki, és folytatja a vetkőzést. Felveszi a pulóvert, beletáncol a leggingsbe, felhúzza a csizma cipzárját. A próbababa vékonyabb és magasabb volt nála, de Addie-nek tetszik az összkép: a kasmír melege, a leggings súlytalansága, a bakancs bélésének puha ölelése.

A nullákkal mit sem törődve egyesével letépkedi az árcímkéket.

Joyeux anniversaire – mondja magában a tükörképére nézve. Oldalra biccenti a fejét, mintha neki is külön zene szólna. Ő a modern manhattani nő megtestesülése, még ha a tükörben látott arc évszázadok óta változatlan is.

A próbafülke padlóján hagyja az árnyékként szétterülő régi ruháit. A gyűrű, a kitagadott gyermek a sarokban marad. Az egyetlen, amit magával visz, a kabátja.

A kabát puha, fekete bőrből készült, és annyit hordta, hogy már olyan, mint a selyempapír. Manapság az emberek egy vagyont fizetnek a hasonlókért, és vintage-nek nevezik. Ez az egyetlen dolog, amit Addie nem volt hajlandó hátrahagyni és megetetni a New Orleansban felcsapó lángokkal. Bár a sötétség illata éppúgy beleette magát, akár a füst, mert a nyoma örökre ott marad mindenen. A lányt nem érdekli. Szereti azt a kabátot.

Akkor új volt, most már kopott, minden lehetséges helyen belemart az idő vasfoga, ahogy a lányba képtelen lett volna. Addie-nek Dorian Gray jut róla eszébe. Az idő most nem az emberi bőrön tükröződik vissza, hanem a marhabőrön.

Addie kilép az elfüggönyözött kis fülkéből.

A butik túlsó felében álló eladó összerezzen, zavarba jön a látványától.

– Jó lett valamelyik? – kérdezi.

Túl udvarias ahhoz, hogy beismerje, nem emlékszik arra, hogy bárkit is hátraengedett volna. Isten áldja az ügyfélközpontúságot!

Addie gyászosan ingatja a fejét.

– Vannak napok, amikor az ember egyszerűen kénytelen azt hordani, ami már rajta van – feleli, és elindul az ajtó felé.

Mire az eladó megtalálja a ruhákat, egy lány szellemét a próbafülke padlóján, már nem fog emlékezni arra, ki hagyhatta őket ott, mert Addie addigra már eltűnik a szeme elől, a gondolataiból és az emlékeiből.

Addie a vállára dobja a kabátot, egyik ujját beakasztja a gallérba, és kilép a napsütésbe.

Villon-sur-Sarthe, Franciaország
1698 nyara

III.

Adeline a bakon ül az apja mellett.

Számára az apja egy rejtély, egy komoly óriás, aki leginkább a műhelyében érzi otthon magát.

A lábuk alatti faáru kupaca úgy néz ki, mintha kis testek lennének betakarva. A kocsi kerekei zörögnek, miközben Maxime, a szívós kanca az otthonuktól messzire viszi őket.

Messze, messze – ettől a szótól repesni kezd Adeline maroknyi szíve.

Hétéves, pontosan annyi, ahány szeplő van az arcán. Okos, kicsi és fürge, mint egy veréb, és hónapokon át könyörgött, hadd kísérje el az apját a piacra. Addig könyörgött, hogy az anyja már azt hitte, megbolondul, majd végül az apja beleegyezett a kívánságába. Az apja fából készült eszközöket árul, és évente háromszor útnak indul a Sarthe mentén, egészen Le Mans városáig.

És ma Adeline is vele tart.

Életében először hagyja el Villont.

Hátrapillant az anyjára, aki karba tett kézzel áll a vén tiszafa mellett az út végén, majd a kanyar után eltűnik. Elgurul mellettük a falu, itt-ott házakkal és mezőkkel, templommal és fákkal, az ásással foglalatoskodó monsieur Berger-vel és a ruhát teregető madame Thereault-val, akitől nem messze ül a fűben lánya, Isabelle, és a nyelvét fogai között kidugva elmélyülten fonja koszorúba a virágokat.

Amikor Adeline elmondta neki, hogy útra kel, Isabelle csak megvonta a vállát, és azt mondta:

– Nekem jó itt.

Mintha az ember nem vágyhatna máshová, ha valahol jól érzi magát.

Isabelle most felpillant Adeline-re, és integet a tovahaladó kocsinak. Elérik a falu szélét, a legtávolabbi pontot, ahol a kislány valaha is járt, mire a szekér ráhajt egy rögre, majd zökken egyet, mintha ő is átlépne egy határt. Adeline visszafojtja a lélegzetét, arra számít, hogy meg fognak húzni benne egy zsineget, amely visszarántja a szülőhelyére.

De nem pányvázzák ki, nem rántanak rajta. A kocsi megy tovább, és Adeline kicsit elvetemülten és kicsit félősen fordul hátra, hogy magába szívja Villon zsugorodó látképét. Egészen mostanáig ez a falu jelentette számára a világot, és most már csak kis része annak, a kanca minden egyes lépésével tovább töpörödik, aztán már nem is tűnik többnek az apja egyik szobrocskájánál, amely elég kicsi ahhoz, hogy elférjen egy kérges tenyérben.

Egy napig tart az út Le Mans-ba, de megkönnyíti az Adeline édesanyja által összekészített kosár és az apja társasága – az egyik kenyérrel és sajttal tölti meg a hasát, a másik pedig nem más, mint kacagás és egy széles váll, amely árnyékot nyújt Adeline-nek a nyári napsütésben.

Az apja otthon csendes ember, a munkájának él, de az úton kezd megnyílni, feltárulkozni, beszélni.

És amikor beszél, történeteket mesél a lányának.

Meséket, melyeket úgy gyűjtögetett össze, mint más a rőzsét.

– Il était une fois – mondja, mielőtt belekezd a palotákról, királyokról, aranyról, csillogásról, maszkabálokról és kincsekkel teli városokról szóló történetekbe. Egyszer volt, hol nem volt. Így kezdődik a mese.

A lány nem fog emlékezni magukra a mesékre, de fel tudja majd idézni, hogyan mesélte őket az apja. A szavai már simára koptak, mint folyóban a kavics, és a lány azon tűnődik, akkor is mesél-e az apja, ha egymagában van, akkor is ilyen bársonyosan duruzsol-e Maxime-nak. Azon tűnődik, mesél-e az apja a fának, miközben dolgozik rajta. Vagy hogy a mesék egyedül neki szólnak-e.

Adeline azt kívánja, bár le tudná őket írni.

Később az apja meg fogja tanítani neki a betűket. Az anyja dühbe gurul majd, amikor ezt megtudja, és azzal fogja vádolni az apját, hogy az írástudással még egy okot ad a lánynak a tétlenkedésre, a nap óráinak elfecsérlésére, de Adeline ennek ellenére is be fog lopózni a műhelybe, és az apja meg fogja engedni neki, hogy gyakorlásképpen leírja a saját nevét a műhely padlóját szüntelen ellepő finom porba.

De ma csak hallgatni tudja, amit mondanak neki.

Tovább hömpölyög mellettük a vidék, annak a világnak a zötyögős képmása, amelyet a lány már ismer. A mezők ugyanolyan mezők, mint az ő mezői, a fák is nagyjából ugyanolyan sorrendben követik egymást, és amikor elérnek egy falut, az nem más, mint Villon elmosódott tükörképe. Adeline elkezd azon gondolkozni, hogy a kinti világ is olyan unalmas-e, mint a sajátja.

És aztán felbukkannak Le Mans falai a láthatáron.

Kőbércek emelkednek a magasba a távolban, mintás gerincként futják körbe a dombokat. A város százszor nagyobb Villonnál – legalábbis az emlékezés ekkorára nagyítja –, Adeline lélegzete elakad, amikor áthajtanak a kapu alatt, és beérnek a város védett területére.

A kapu mögött zsúfolt utcák útvesztője fogadja őket. Az apja végigvezeti a kocsit a házak között, amelyek úgy préselődnek egymás mellé, mint a kövek, és a keskeny út végül egy térbe torkollik.

Természetesen Villonban is van egy tér, de az alig nagyobb a családjuk udvaránál. Le Mans tere viszont hatalmas, a föld elvész a megannyi láb, kocsi és bódé alatt. És miközben Adeline apja megállítja Maxime-ot, a lány feláll a bakra, rácsodálkozik a piactérre, a kenyér és a cukor részegítő illatára, az emberekre, akik mindenütt ott nyüzsögnek, amerre csak néz. Sosem látott még ennyit, kiváltképp nem olyanokat, akiket nem ismer. Idegeneket, akik idegen ruhát hordanak, idegen hangon beszélnek, és idegen szavakat használnak. A kislány úgy érzi, mintha szélesre tárták volna előtte a világa ajtaját, mintha rengeteg szobával bővítettek volna ki egy házat, amelyről azt gondolta, ismeri.

Az apja a kocsinak dől, minden arra járót megszólít, miközben két kezével egy darab fán dolgozik. Egy kis kést tart a tenyerében, és játszi könnyedséggel gyalulja vele a fa felszínét, mintha almát hámozna. Ujjai között a földre hullanak a forgácsszalagok. Adeline mindig is szerette nézni munka közben, szerette látni, ahogy testet öltenek a figurák, mintha mindig is ott lettek volna, elrejtőzve, akár a barack közepén a mag.

Az apja munkája csoda szép, a fa sima és kicsi, míg a rajta dolgozó kéz durva és nagy.

A tálak és kupák közé keveredve, a mestersége eszközei között lapulnak meg az eladó játékok és faszobrocskák, amelyek akkorák, mint egy kis cipó. Egy ló, egy fiú, egy ház, egy madár.

Adeline ilyen csecsebecsék között nőtt fel, de a kedvence se nem állat, se nem ember.

Hanem egy gyűrű.

Egy bőrszíjon hordja a nyakában. A kényes holmi hamuszürke és olyan sima, akár a csiszolt kő. Akkor faragta az apja, amikor megszületett, annak a lánynak, aki egykor lesz belőle, és Adeline úgy tekint rá, mint egy talizmánra, egy amulettre, egy kulcsra. Néha-néha odakap a kezével, végigsimítja hüvelykujjával a felszínét, akár anyja a rózsafüzért.

Most is belecsimpaszkodik, vele vet horgonyt a viharban, miközben a kocsi hátulján gubbaszt, és mindent megfigyel. Ebből a szögből majdnem olyan magas, hogy látja a többi épületet. Lábujjhegyre áll, azon tűnődik, hol ér véget a házak sora, mígnem egy mellettük elhaladó ló nekiütközik a kocsinak, és ő majdnem leesik róla. Az apja keze rákulcsolódik a karjára, és visszahúzza oda, ahol még biztonságban van, ahol még eléri.

A nap végére eladják a faárut, és a lány kap egy rézsolt, amelyből azt vehet, amit csak szeretne. Bódéról bódéra jár, a süteményeket és a tortákat, a kalapokat, a ruhákat és a babákat mustrálja, de végül egy naplónál állapodik meg, amelynek lapjait viaszolt cérnaszálak fogják össze. Az üres papír az, ami vonzza, a gondolat, hogy azzal töltheti be a teret, amivel csak szeretné.

Nem engedheti meg magának, hogy egy ceruzát is beszerezzen mellé, de az apja egy másik érmén túladva vesz neki egy köteg kicsi, fekete rudat. Elmagyarázza, hogy a rudak szénből vannak, és megmutatja, hogyan kell a sötét szenet a papírhoz nyomni, elkenni a vonalakat, hogy a merev élekből árnyék legyen. Néhány gyors mozdulattal egy madarat rajzol a lap sarkába, és ezután a lány azzal tölti a következő órát, hogy átmásolja a vonalakat. Ezt sokkal érdekesebbnek találja, mint a betűket, amelyeket az apja a rajz alá írt.

Miközben a nap átadja magát a szürkületnek, az apja összepakolja a portékát.

Este a helyi fogadóban fognak megszállni, és Adeline életében először fog idegen ágyban aludni, idegen hangokra és illatokra ébredni, és lesz egy pillanat, nem hosszabb egy ásításnál, amikor nem fogja tudni, hol van, és gyorsabban fog verni a szíve – először a félelemtől, aztán valami mástól. Valamitől, amire még nincsenek szavai.

És mire hazaérnek Villonba, önmaga másik változatává válik. Egy szoba szélesre tárt ablakokkal, amely izgatottan várja, hogy beáramoljon rajta a friss levegő, a napsütés, a tavasz.

Villon-sur-Sarthe, Franciaország
1703 ősze

IV.

Villon egy katolikus falu. Le sem tagadhatná.

Egy templom áll a közepén, egy komor kőrakás, ahova mindenki azért megy, hogy megmentse a lelkét. Adeline anyja és apja heti kétszer térdelnek az oltár elé. Hányják magukra a keresztet, asztali áldást mondanak, és istenről beszélnek.

Adeline most tizenkét éves, tehát ő is így tesz. De úgy imádkozik, ahogy az apja felfordítja a kenyeret, ahogy az anyja az ujját megnyalva szedi össze az elkóborolt sókristályokat.

Megszokásból, inkább gépiesen, mint áhítatosan.

A falu temploma nem új, mint ahogy az isten sem az, Adeline mégis egyre inkább úgy gondol rá Estele hatására, aki szerint az a legnagyobb baj a változással, hogy hagyjuk, hogy az új átvegye a régi helyét.

Így vélekedik Estele, aki mindenkié, senkié és a saját magáé.

Estele, aki úgy nőtt ki a folyó mellett elterülő falu szívéből, akár egy fa, és aki kétségkívül sohasem volt fiatal, aki magából a földből szökkent ki bütykös kézzel, kérges bőrrel és elég mélyre hatoló gyökerekkel ahhoz, hogy a saját, elrejtett kútja vize táplálja.

Estele, aki úgy hiszi, hogy az új isten egy megmunkált dolog. Úgy gondolja, hogy városokhoz és királyokhoz kötődik, hogy Párizs fölött ül egy aranyvánkoson, és nincs ideje a parasztokra, nincs helye a fák, a kövek és a folyók között.

Adeline apja szerint Estele-nek elment az esze.

Az anyja pedig úgy véli, hogy a pokolban fog kikötni. Egyszer, amikor ezt Adeline elárulta neki, Estele úgy nevetett rajta, akár egy zörgő, száraz falevél, és azt mondta, olyan hely nem létezik, csak a hűs, sötét talaj és az alvás ígérete.

– És a mennyország? – faggatta Adeline.

– A mennyország egy kellemes hely az árnyékban, egy terebélyes fa a csontjaim fölött.

A tizenkét éves Adeline azon tűnődik, melyik istenhez kellene most imádkoznia azért, hogy az apja meggondolja magát. Le Mans-ba készül, már megpakolta a kocsit, befogta elé Maxime-ot, de a lány hat év óta most először nem tart vele.

Az apja megígérte, hogy hoz neki új rajzfüzetet és új eszközöket a rajzoláshoz. Mindketten tudják, hogy a lány inkább lemondana az ajándékokról, csak hogy vele tarthasson, szívesebben látná a kinti világot, mint egy újabb füzetet. Adeline kezd kifogyni a témákból, már az emlékezetébe véste a település megfáradt vonalait és a falu összes ismerős arcát.

Ám ebben az évben az anyja úgy gondolta, nem lenne helyénvaló, nem lenne ildomos, ha elmenne a piacra, bár Adeline tudja, hogy pont oda illik az apja mellé a bakra.

Az anyja azt kívánja, bár jobban hasonlítana Isabelle Therault-ra, az édes, nyájas és a messzemenőkig közönyös lányra, aki megelégszik azzal, hogy leszegett fejjel kötögessen ahelyett, hogy a felhőket bámulná, vagy azon tűnődne, mi van a kanyaron túl és a dombok másik oldalán.

De Adeline nem tud olyan lenni, mint Isabelle.

Nem akar olyan lenni, mint ő.

Csak arra vágyik, hogy elmenjen Le Mans-ba, és amint odaér, az embereken legeltesse a szemét és megcsodálhassa a várost átható művészetet, megízlelje az ételeket, és olyan dolgokat fedezzen fel, amilyenekről még nem is hallott.

– Légy szíves! – rimánkodik, miközben az apja felmászik a kocsira.

Adeline-nek el kellett volna rejtőznie a portékák között, el kellett volna bújnia a ponyva alatt. De már túl késő, és amikor a lány a kerék felé nyújtja a kezét, az anyja elkapja a csuklóját, és hátrahúzza.

– Elég! – parancsol rá.

Az apja rájuk néz, majd oldalra pillant. A kocsi elindul, és amikor Adeline megpróbálja kiszabadítani magát, hogy a kocsi után szaladjon, az anyja keze ismét villan egyet, és ezúttal az arcát veszi célba.

Könnyek szöknek a lány szemébe, mélyen elvörösödik, mielőtt felduzzadna az arca. Az anyja hangja méri rá a második ütést.

– Nem vagy már gyerek!

Ezt Adeline tudomásul veszi – és egyáltalán nem érti még most sem –, úgy érzi, mintha egyszerűen azért büntetnék, mert felnő. Ekkor annyira dühbe gurul, hogy legszívesebben világgá menne. Legszívesebben beledobná az anyja kézimunkáját a kandallóba, és legszívesebben összetörné az összes félig kész szobrot az apja műhelyében.

Ehelyett csak végignézi, ahogy a szekér elkanyarodik és eltűnik a fák között. Egyik kezében az apjától kapott gyűrűt szorongatja. Adeline vár, amíg az anyja el nem engedi és munkára nem fogja.

És ezután elmegy megkeresni Estele-t.

Estele-t, aki még mindig a régi isteneket dicsőíti.

Adeline öt-hat éves lehetett, amikor először látta, hogy a nő beleejti a kőből készült kupáját a folyóba. Szép kupa volt, csipkeként verődött a minta a falába, és az öregasszony – akkor már öreg volt, mindig is öreg volt – egyszerűen hagyta leesni, és gyönyörködve nézte, ahogy csobban a vízben. Ezután lehunyta a szemét, de mozgott a szája. Amikor Adeline a hazavezető ösvényen lépkedve rárontott az öregasszonyra, Estele azt mondta neki, hogy az istenekhez imádkozott.

– Miért?

– Marie gyermeke nehezen akar világra jönni – válaszolta a nő. – Megkértem a folyó isteneit, intézzék úgy a dolgokat, hogy minden gördülékenyen menjen. Ehhez értenek.

– De miért adtad nekik a kupádat?

– Azért, Addie, mert az istenek kapzsik.

Addie. Egy becenév, amelyet az anyja fiúsnak csúfolt. Egy név, amelyet az apja szeret, de csak akkor használ, ha kettesben vannak. Egy név, amely harangként kong a lány csontjaiban. Egy név, amely sokkal jobban illik hozzá, mint az Adeline.

Most a kertjében talál rá Estele-re, aki a tök elvadult indái és az áfonyabokor tüskés vesszői között áll mélyen meghajolva, akár egy elvetemedett faág.

– Addie.

Az öregasszony fel sem néz, úgy mondja ki a nevét.

Ősz van, és a földet ellepik a csonthéjas gyümölcsök, amelyek nem értek be. Addie a cipője orrával böködi őket.

– Hogy szoktál velük beszélni? – kérdezi. – A régi istenekkel. A nevükön szólítod őket?

Estele felegyenesedik, úgy ropognak a csontjai, mint a száraz vessző. Ha meg is lepte a kérdés, nem látszik rajta.

– Nekik nincs nevük.

– Tudsz valamilyen varázsigét?

Estele összeszűkített szemmel néz rá.

– Csak a boszorkányok mondanak varázsigéket, és a boszorkányokat túlontúl gyakran elégetik.

– Akkor hogy imádkozol?

– Ajándékokkal és dicsérő szavakkal, de a régi istenek még ilyenkor is szeszélyesek. Nem kötelesek válaszolni.

– Akkor mit lehet tenni?

– Folytatni kell.

A lány belülről harapdálja az arcát.

– Hány isten van, Estele?

– Annyi, ahány kérdés felmerül benned – feleli az öregasszony.

De ezzel nem gúnyolódik, és Addie tudja, hogy nemsokára választ kap, tudja, hogy vissza kell tartania a lélegzetét addig, amíg Estele meg nem enyhül. Ez olyan, mint kopogás után várni a szomszéd ajtaja előtt, akiről tudni lehet, hogy otthon van. Addie hallja a lépteket, a zár mély kattanását, és tudja, hogy ki fog tárulni az ajtó.

Estele sóhajtva tárulkozik fel.

– A régi istenek mindenütt ott vannak. A folyóban úsznak, a mezőn nőnek, az erdőben énekelnek. Ott vannak a gabonára eső napfényben, a tavaszi magoncok alatt, a kőtemplom oldalára felkúszó indákban. Összegyűlnek a nap szélein, hajnalban és alkonyatkor.

Adeline összeszűkíti a szemét.

– Megtanítasz arra, hogyan szólítsam meg őket?

Az öregasszony felsóhajt, tudja, hogy Adeline LaRue nemcsak eszes, hanem makacs is. Átgázol a kerten, a ház felé veszi az irányt, és a lány attól tartva szegődik a nyomába, hogy ha Estele még válaszadás előtt eléri az ajtót, talán rá is zárja erre a beszélgetésre. De a ráncos arcú öregasszony hátrapillant, és a lányra szegezi éber tekintetét.

– Van pár szabály.

Adeline ki nem állhatja a szabályokat, de tudja, hogy néha szükség van rájuk.

– Mint például?

– Meg kell hunyászkodnod előttük. Fel kell ajánlanod nekik valamit. Valamit, ami értékes számodra. És vigyázz, mit kérsz!

Adeline elgondolkozik ezen.

– Csak ennyi?

Estele arca elkomorul.

– Bár a régi istenek hatalmasak, se nem kegyesek, se nem könyörületesek. Szeszélyesek, ingatagok, akár a vízre vetülő holdfény vagy a vihar árnyai. Ha mindenképp meg akarod őket szólítani, légy óvatos! Vigyázz, mit kérsz, és légy hajlandó megfizetni az árát! – A nő Adeline felé hajol, árnyékot vetve rá. – És akármilyen kétségbeesett vagy irtózatos helyzetbe kerülsz, soha ne imádkozz azokhoz az istenekhez, akik sötétedés után felelnek!

Két nappal később, amikor Adeline apja visszatér, egy új füzetet és egy köteg, zsineggel átkötött szénceruzát hoz ajándékba. Addie első dolga, hogy kiválasztja a legjobbat, elássa a földbe a kertjük mögé, és azért imádkozik, hogy az apja magával vigye őt, ha legközelebb útra kel.

De ha hallják is az istenek, nem felelnek neki.

Addie soha többé nem megy a piacra.

Villon-sur-Sarthe, Franciaország
1707 tavasza

V.

Egy szempillantás, és az évek úgy hullnak le az élet fájáról, akár a falevelek.

Adeline már tizenhat éves, és mindenki úgy beszél róla, mint egy nyári virágról, amelyet le kell szakítani, és vázába kell tenni, amelynek csak az a rendeltetése, hogy virágba boruljon, majd elszáradjon. Akár Isabelle, aki a szabadság helyett családról álmodozik, és látszólag megelégszik azzal, hogy kis időre virágba boruljon, majd elhervadjon.

Nem, Adeline elhatározta, hogy inkább fa lesz, mint Estele. Ha már gyökereket kell növesztenie, inkább vadon burjánzik ahelyett, hogy nyesegessék, és inkább egymagában áll, hogy hagyják terebélyesedni a szabad ég alatt. Inkább, mint hogy tűzifa legyen belőle, amelyet csak azért aprítanak fel, hogy elégessék valaki más kemencéjében.

A lány a csípőjére teszi a szennyes ruhával teli kosarat, megmássza az emelkedőt, majd elindul lefelé a folyóhoz vezető, gazzal benőtt lejtőn. Amikor a partra ér, a koszos ruhákat a földre dobva kifordítja a kosarat, és a szoknyák, a kötények és az alsóneműk közül elővillan titka: a vázlatfüzet. Nem az első – évről évre gyűjtögette őket, gondosan ügyelt arra, hogy minden helyet kihasználjon bennük, és minél jobban kitöltse az üres lapokat.

De mindegyik füzet olyan, akár a holdtalan éjszakán meggyújtott olajlámpás: mindig túl hamar befejezik a szolgálatot.

Az sem segít a helyzeten, hogy folyton odaadogatja belőlük a lapokat.

Lerúgja magáról a cipőt, a dombnak dől, elterül alatta szoknyája. Végigsimít a gazos füvön, megkeresi a papír foszladozó szélét, azon volt az egyik kedvenc rajza, amelyet múlt héten, nem sokkal pirkadat után négyfelé hajtogatott, majd elásott a parton. Ígéret vagy zálog lett belőle, amelyet eltemetett, akár egy magot. Egy felajánlást.

Amikor muszáj, Adeline még mindig imádkozik az új istenhez, de amikor a szülei nem látják, a régieknek is hódol. Tudja egyszerre mindkettőt: az egyiket a szájában tartja, akár a cseresznyemagot, miközben a másiknak suttog.

Ez idáig egyik sem felelt neki.

És ennek ellenére Adeline biztosra veszi, hogy hallják, amit mond.

Amikor George Caron az előző év tavaszán félreérthetetlen módon kezdte el nézegetni őt, Adeline azért imádkozott, hogy emelje másra a tekintetét, és a fiú ezután inkább Isabelle-t tüntette ki a figyelmével. Azóta már elvette Isabelle-t, aki az első gyereke megszületése után máris érett nőnek számít, és éppannyira elhasználódott, amennyire az ezzel járó kínok azt megkövetelik.

Amikor Arnaud Tulle előző ősszel közölte vele a szándékait, Adeline azért imádkozott, hogy találjon magának másik lányt. Ez nem történt meg, de Arnaud azon a télen megbetegedett és meghalt, és Adeline rémesen érezte magát, mert ez megkönnyebbüléssel töltötte el. Ennek ellenére továbbra is csecsebecsékkel halmozta el a folyót.

Valaki bizonyára meghallhatta az imáit, mert még mindig szabad. Nem köti le az udvarlás, a házasság, semmi más, csak Villon. Hagyják békében növekedni.

És álmodozni.

Adeline a hátát megtámasztva ül a parton, a két térdére fekteti a füzetet. Kiveszi a zsebéből a húzózsinóros erszényt, amelyben széndarabok és szinte teljesen elkoptatott, de értékes ceruzák lapulnak, és úgy csörögnek, mint az érmék vásárnapon.

Korábban rongyot kötött a szénrudak végére, hogy tiszták maradjanak az ujjai, aztán az apja vékony fagyűrűket faragott a fekete rudakra, és megmutatta neki, hogy tartsa a kiskést, hogy hámozza le a széleket, és hogy hegyezze ki a rudakat. És most a képek élesebbek, a vonalak határozottabbak, a részletek pontosabbak. A rajzok pacaként virágoznak a lapon. Villon látképei és Villonban mindenki, az anyja hajának szálai, az apja szeme, Estele keze, és aztán ott, minden egyes lap szegélyéhez és széléhez lapulva…

Adeline titka.

Az idegen férfi.

Minden üresen maradt helyet vele tölt ki. Olyan gyakran rajzolja le az arcát, hogy mostanra már meg sem kell erőltetnie magát, magától születnek meg a vonalak. Fel tudja idézni emlékezetből, bár még soha nem találkozott vele.

Végtére is ő csak egy ábránd. Egy társ, akit először az unalom, majd a vágyakozás hívott létre.

Egy álom, amely a lány társául szegődött.

Addie nem emlékszik arra, hogy ez mikor vette kezdetét, csak azt tudja, hogy egy nap körbenézett a faluban, és minden lehetséges kérőben talált valami kivetnivalót.

Arnaud-nak szép a szeme, de nincs álla.

Jacques magas, de buta, mint a föld.

George erős, de a keze durva, és a modora még durvább.

Ezért a lány ellopta a kellemesnek talált darabjaikat, és összerakott belőlük egy új embert.

Egy idegent.

Ártatlan játéknak indult, de minél többször lerajzolta, annál erősebbek lettek a vonalak, annál magabiztosabban nyomta a papírhoz a szenet.

Fekete fürtök. Világos szem. Széles állkapocs. Formás váll és csókos ajak. Egy férfi, akit még soha nem látott, egy élet, amelyet soha nem ismert, egy világ, amelyről csak álmodozhatott.

Amikor nyugtalan, visszatér a rajzokhoz, átrajzolja az immár ismerős vonalakat. És amikor nem tud aludni, rá gondol. Nem az arca formájára vagy a szeme színének megálmodott zöldjére, hanem a hangjára, az érintésére. Ébren fekszik, és azt képzeli, hogy a férfi ott van mellette, és nem létező mintákat rajzol ujjaival a bőrére. És miközben ezt teszi, történeteket mond neki.

Nem olyanokat, mint amilyeneket az apja mesélt neki, nem lovagokról, királyságokról, királykisasszonyokról és tolvajokról regél. Nem tündérmeséket vagy tanmeséket mond arról, hogy nem szabad átlépni bizonyos határokat. Az ő történetei igaznak tűnnek, különböző utakat írnak le, ragyogó városokat és a Villonon túli világot. És bár az idegen szájába adott világok minden bizonnyal tele vannak tévedésekkel és hazugságokkal, az elképzelt hang nagyon csodásnak, valóságosnak festi le őket.

Bár láthatnád! – mondja az idegen.

Bármit megadnék érte! – feleli a lány.

Egy nap – hangzik az ígéret. – Egy nap megmutatom neked. Mindent látni fogsz.

A szavak fájnak, még kigondolni is fáj őket, a játék teret nyit a vágyakozás előtt, már túlságosan igazi, túlságosan veszélyes. És ezért a lány még az ábrándjaiban is biztonságosabb utakra tereli a beszélgetést.

Mesélj nekem a tigrisekről! – kéri Adeline, mert Estele-től már hallott ezekről a hatalmas macskákról. Az öregasszonynak pedig a kőműves beszélt róluk, aki az utazásai során találkozott egy nővel, aki azt állította, látott egyet.

Az idegen elmosolyodik, int formás kezével, és beszélni kezd a tigrisek selymes bundájáról, fogáról, felbőszült üvöltéséről.

Adeline még mindig a domboldalon ül, megfeledkezve a mellette elterülő szennyesről, és elmerengve forgatja egyik kezében a fagyűrűt, miközben a másikkal alkot: lerajzolja a férfi szemét, száját, meztelen válla vonalát. Minden egyes vonással életet lehel belé. És minden egyes mozdulattal előcsalogat belőle egy újabb történetet.

Mesélj arról, milyen Párizsban táncolni!

Mesélj arról, milyen áthajózni a tengeren!

Mesélj el mindent!

Ebben nem volt semmi veszélyes, semmi kifogásolnivaló, amikor a lány még kicsi volt. Minden lány hajlamos az álmodozásra. Majd kinövi, vélik a szülei, de Adeline érzi, hogy inkább belenő, egyre erősebben kapaszkodik a makacs reménybe, hogy valami több vár rá.

A világnak egyre nagyobbnak kellene lennie. Ő viszont úgy érzi, csak zsugorodik és egyre szorosabb, és mintha láncok tartanák fogva a végtagjait, miközben görbülni kezdenek a saját teste lapos vonalai, és hirtelenjében már szégyenteljes a szén a körme alatt, mint ahogy az a gondolat is, hogy inkább egymagában van, semmint Arnaud, George vagy bármely más férfi társaságában.

Mindennel hadilábon áll, nem illik a többiek közé, sértés a nemére nézve, egy makacs gyermek egy női testben, ki lehajtja fejét, és két kezével szorosan átöleli a rajzfüzetét, mintha az egy ajtó lenne.

És amikor felpillant, a tekintete mindig a város szélére vándorol.

– Álmodozó – feddi meg az anyja.

– Álmodozó – gyászolja az apja.

– Álmodozó – figyelmezteti Estele.

Ennek ellenére nem tűnik olyan rossz világnak, amit álmaiban lát.

Amíg Adeline fel nem ébred.

New York
2014. március 10.

VI.

Van egy ritmusa annak, ha valaki egyedül járja a világot.

Felfedezi, mi az, ami nélkül tud élni, és mi az, ami nélkül nem. Ezek azok az egyszerű szükségletek és kis örömök, amelyek körülhatárolnak egy életet. Nem az étel, nem a hajlék, nem az alapvető dolgok, amelyekre egy testnek szüksége van – ezek a lány számára fényűzésnek számítanak –, hanem azok, melyek gondoskodnak a józan észről. Melyek örömet hoznak. És elviselhetővé teszik az életet.

Addie az apjára és a faragványaira gondol, arra, ahogyan az apja lehámozta a fa kérgét és megfaragta az alatta lévő fát, hogy megtalálja a benne élő formákat. Michelangelo erre mondta, hogy meglátta az angyalt a márványtömbben, bár ezt a lány gyerekkorában még nem tudta. Az apja a fa titkának nevezte ezt a folyamatot. Tudta, hogyan kurtíthat meg valamit szilánkról szilánkra, apránként, amíg rá nem talál a lényegére. Azt is tudta, mikor ment túl messzire. Egyetlen felesleges mozdulat, és máris törékeny lett kezében a fa ahelyett, hogy megőrizte volna légiességét.

Addie háromszáz éven át gyakorolhatta az apja mesterségét, hogy pár alapvető igazságra faragja le önmagát, hogy kiderítse, melyek azok a dolgok, amelyek nélkül nem tud élni.

És a következőre jutott: kibírja élelem nélkül (nem fog összeaszalódni). Kibírja meleg nélkül (a hideg nem fogja megölni). De ha művészet, csodák és szép dolgok nélkül kellene leélnie az életét, abba belebolondulna. Előfordult már vele.

Amire szüksége van, azok a történetek.

A történetek lehetőséget kínálnak a fennmaradásra. Az emlékezésre. És a felejtésre.

A történetek sokféle módon ölthetnek testet: szénrajzokban, dalokban, festményekben, versekben, filmekben. És könyvekben.

Addie rájött, hogy a könyvekkel ezer élete is lehet – vagy erőt meríthet egy nagyon hosszúhoz.

Észak felé halad a Flatbush negyedben, és két sarokkal arrébb megpillantja a járdán az ismerős, zöld összecsukható asztalt, tele papírkötésű könyvekkel. Fred az asztal mögött gubbaszt a rozoga székén, és vörös orrát az M is for Malice-be temeti. Az idős úr egyszer elmagyarázta neki, hogy amikor a K is for Killert olvasta, eltökélte, hogy mielőtt meghal, átrágja magát Grafton teljes ábécéjén. Addie szurkol neki. A férfi folyton köhög, és nem tesz jót neki, hogy itt ül kint, a hidegben, de amikor csak Addie erre téved, mindig itt találja.

Frednek nem szokása sem mosolyogni, sem csevegni. Amit Addie tud róla, azt apránként húzta ki belőle az elmúlt két év során, lassan és akadozva. Tudja, hogy megözvegyült, és odafönt lakik, tudja, hogy a könyvek a feleségéé, Candace-é voltak, tudja, hogy amikor a nő meghalt, a férje összepakolta az összes kötetet, és lehozta őket az utcára, hogy eladja őket, és ez olyan, mintha darabonként válna meg a feleségétől. Mintha kiárusítaná a gyászát. Addie tudja, hogy azért ül idelent, mert fél attól, hogy meghal a lakásában, és hogy nem találják meg – hogy senki sem hiányolja.

– Itt fogom feldobni a talpamat – mondja. – Akkor legalább valaki észreveszi.

Fred egy mogorva vénember, de Addie kedveli. Észreveszi a bánatot az indulatosságában, a gyásza tartózkodó természetét.

Addie gyanítja, hogy valójában nem is akarja eladni a könyveket.

Nem tartja őket becsben, párnál többet nem olvasott, és néha olyan zsémbes, olyan rideg, hogy igazából csak elijeszti a vásárlókat. Az emberek ennek ellenére eljönnek, és ennek ellenére is vásárolnak tőle, de minden egyes alkalommal, amikor a kínálat gyérülni látszik, felbukkan egy új doboz, hogy a tartalma betömje a réseket, és az elmúlt pár hétben Addie-nek feltűnt, hogy új könyvek keveredtek a régiek közé, hogy érintetlen borítók és sima gerincek vegyülnek az ütött-kopott zsebkönyvekkel. Azon tűnődik, vajon a férfi veszi-e őket, vagy az emberek kezdték-e adományokkal bővíteni a furcsa gyűjteményt.

Addie most lelassít, ujjai végigtáncolnak a könyvek gerincén.

A kínálat mindig disszonáns hangjegyek egyvelegéből áll. Többnyire thrillerek, életrajzok, romantikus regények és agyonolvasott sikerkönyvek, amelyek sorát pár fényes, keménykötésű könyv szakítja meg. Addie már százszor megállt, hogy átfussa őket, de ma, akár egy varázsló, egyszerűen csak a kezébe kapja az utolsó könyvet egy hanyag és fürge mozdulattal. Egy ügyes trükkel. Egy tökélyre fejlesztett gyakorlattal. Az oldalához szorítja a könyvet, és megy tovább.

Az öregember soha nem néz fel.

New York
2014. március 10.

VII.

A piac úgy ücsörög a park szélén, akár egy csapat öregasszony.

Végre ismét duzzadni kezd a tél miatt egy időre megfogyatkozott fehér fedelű standok száma, színfoltok pettyezik a teret, ahol friss termények jelennek meg a gyökérzöldségek, a hús és a kenyér, valamint a hidegnek ellenálló többi alapélelmiszer mellett.

Addie az emberek között cikázik, a Prospect elülső kapuja melletti kis fehér sátor felé tart. A Hasadra süt a nap egy kávét és süteményeket kínáló stand, amelyet két nővér üzemeltet, akikről Estele jut Addie eszébe, mintha az öregasszony nem egy, hanem két személy lett volna, a vérmérséklet vonalai mentén elválasztva. Ha kedvesebb és gyengédebb lett volna, vagy talán ha egyszerűen máskor, másik életet élt volna.

A két testvér egész évben, hóban-fagyban, napsütésben a piacon árul, kis állandóságot teremtve az örökösen változó városban.

– Helló, kedves! – köszönti a széles vállú, loboncos Mel olyan szívélyesen, hogy attól az idegenek is családtagnak érzik magukat. Addie szereti ezt a spontán melegséget, szeretne belebújni, akár egy régi pulóverbe.

– Mit adhatunk neked? – kérdezi Maggie, az idősebb, karcsúbb nővér, akinek mosolyráncok veszik körbe a szemét, és azt hazudják, hogy gyakran mosolyog.

Addie egy nagy pohár kávét és két muffint kér, egy áfonyásat és egy csokoládéforgácsosat, majd átnyújtja azt a gyűrött tízdollárost, amelyet Toby kisasztalán talált. Természetesen lophatna is valamit a piacról, de szereti ezt a kis bódét és a két nőt, aki fenntartja.

– Van apród? – kérdezi Maggie.

Addie kibányássza az aprót a zsebéből, talál pár huszonöt centest, egy ötcentest – és aztán megint ott van a melegség a hideg fémérmék között. Végigsimítja ujjaival a fakarikát, és a tapintásától összeszorítja a fogát. A gyűrű olyan, mint egy kényszeres gondolat, lehetetlen megválni tőle. Miközben az érméket válogatja, ügyel arra, hogy ne érjen újra a fakarikához, ellenáll a késztetésnek, hogy a fűbe hajítsa, mert tudja, akkor sem változna semmi, ha ezt tenné. A gyűrű mindig vissza fog találni hozzá.

A sötétség suttog a fülébe, karját sálként fonja nyakára.

Mindig veled vagyok.

Addie kivesz egy tízcentest, a többit pedig zsebre teszi.

– Merről jöttél, kedves? – kérdezi Mel, mert észreveszi az Addie hangjában megbújó akcentus alig észrevehető ízét, amely mára csak az s-ek elharapott végében és a t-k enyhe lágyulásában érezhető. Olyan sok idő eltelt már, és mintha még mindig nem tudott volna megszabadulni tőle.

– Innen-onnan, de Franciaországban születtem.

– Lám, lám, lám! – felel Mel vontatottan és színtelenül, ahogy a brooklyniak beszélnek.

– Tessék, napsugaram! – mondja Maggie, miközben átnyújtja neki a süteményeket tartalmazó zacskót és a nagy poharat. Addie rákulcsolja az ujjait a papírra, hideg tenyerének jólesik a meleg. A kávé erős és sötét, és amikor belekortyol, érzi, ahogy a meleg folyadék végigfolyik a testén, és újra Párizsban, Isztambulban, Nápolyban találja magát.

Egy kortynyi emlék.

Elindul a park kapuja felé.

– Au revoir! – kiált utána Mel, vastagon ejtve minden hangot, és Addie belemosolyog a kávéból felszálló gőzbe.

Csípős a levegő. Előbújt a nap, és harcol a melegért, de az árnyékban még mindig a tél az úr, ezért Addie követi a fényt, majd helyet foglal egy füves domboldalon a tiszta égbolt alatt.

Ráteszi az áfonyás muffint a papírzacskóra, belekortyol a kávéba, és tanulmányozni kezdi a könyvet, amelyet Fred asztaláról vett kölcsön. Meg sem nézte, mit vesz magához, de most kicsit összeszorul a szíve a puha, kopott borító láttán, amelyen német felirat díszeleg.

Kinder und Hausmärchen. Brüder Grimm.

Grimm-mesék.

Addie némettudása berozsdásodott, az agya hátuljában tárolta egy sarokban, amelyet a háború után nem nagyon keresett fel. Most leporolja, tudva, hogy a piszok alatt egy érintetlen, háborítatlan területet fog találni. Az emlékezet áldását. Átlapozza a törékeny, régi lapokat, szeme megbotlik a szavakban.

Valamikor régen szerette az ilyen történeteket.

Amikor ő még gyerek volt, a világ pedig kicsi, és amikor még nyitott ajtókról álmodozott.

De Addie mostanra már nagyon is jól tudja, hogy ezek a történetek tele vannak bolondságokat művelő bolondokkal, elrettentő mesék istenekről, szörnyetegekről és kapzsi emberekről, akik túl sokat akarnak, aztán fel sem fogják, mennyit veszítenek. Amíg meg nem fizetik az árát, és amíg már túl késő nem lesz ahhoz, hogy visszaköveteljék.

Addie mellkasában füstként gomolyog egy hang.

Soha ne imádkozz azokhoz az istenekhez, akik sötétedés után felelnek!

Addie félredobja a könyvet, visszasüpped a fűbe, lehunyja a szemét, és próbálja kiélvezni a napsütést.

Villon-sur-Sarthe, Franciaország
1714. július 29.

VIII.

Adeline fa akart lenni.

Vadon akart nőni, mély gyökereket akart ereszteni, senki máshoz nem akart tartozni, csak a lába alatti földhöz és a feje fölötti éghez, csakúgy, mint Estele. Ez rendhagyó élet lenne, és talán kicsit magányos is, de legalább a magáénak tudhatná. Senkihez sem tartozna, csak saját magához.

De a Villonhoz hasonló helyeknek van egy veszélyük.

Egy szempillantás, és eltelik egy év.

Egy szempillantás, és öt másik év is ugyanerre a sorsra jut.

Ez a falu olyan, mint a kövek közötti rés, épp elég széles ahhoz, hogy elvesszenek benne a dolgok. Ez egy olyan hely, ahol az idő megcsusszan és elhomályosodik, ahol egy hónap, egy év, egy élet is eltűnhet. Ahol mindenki ugyanazon a tíz négyzetméteres földterületen születik és hal meg.

Adeline-ből fa lett volna.

Aztán felbukkant Roger és a felesége, Pauline, akik együtt nőttek fel, aztán összeházasodtak, aztán a nő meghalt, éppannyi idő alatt, amennyi ahhoz kellett volna, hogy Adeline befűzzön egy bakancsot.

Nehéz terhesség, veszedelmes szülés, két halál egy új élet helyett.

Három félárva kisgyerek négy kétszülős helyett. Pauline sírján még friss a föld, de Roger máris másik feleséget keres, anyát a gyerekeinek, egy második életet, amelynek ára Adeline egyetlenegy élete.

Természetesen nemet mondott.

Adeline huszonhárom éves, egyébként is túl idős a házassághoz.

Ez a huszonhárom év egy máris eltemetett élet harmada.

Huszonhárom évesen úgy adják oda egy férfinak, akit se nem szeret, se nem akar, se nem ismer, mintha egy vásári koca lenne.

Nemet mondott, és megtanulta, mennyit ér ez a szó. Megtanulta, hogy Estele-hez hasonlóan ő is a falunak ígérte magát, és a falu igényt támasztott rá.

Az anyja azt mondta, ez a kötelessége.

Az apja azt mondta, ez könyörület, bár Adeline nem tudja, kin könyörülnek meg vele.

Estele semmit sem mondott, mert tudta, hogy ez nem igazságos. Tudta, hogy ez a kockázata annak, ha valaki nő, ha egy helynek adja magát, nem egy embernek.

Adeline-ből fa lett volna, de az emberek fejszével hadonásznak felé.

Eladták.

Ébren fekszik az ágyában az esküvője előtti éjszakán, és a szabadságra gondol. Hogy megszökik. Hogy ellopja az apja lovát, bár tudja, hogy ez őrültség lenne.

Elég őrültnek érzi magát ahhoz, hogy megtegye.

Ehelyett azonban imádkozik.

Természetesen a jegyessége kezdete óta imádkozik, az értékei egyik felét a folyónak adta, a másik felét eltemette a mezőn vagy azon a zsombékos rézsűn, ahol a falu az erdőben folytatódik, és mostanra szinte már teljesen kifogyott az időből és a zálogokból.

Ott fekszik a sötétben, forgatja a bőrszíjra akasztott régi fagyűrűt a kezében, és azon gondolkozik, hogy kimegy imádkozni az éjszaka közepén, de eszébe jut Estele szörnyű intése arról, kik felelnek ilyenkor az imákra. Ezért csak összekulcsolja a kezét, és az anyja istenéhez imádkozik. Segítségért, csodáért, kiútért. És aztán az éjszaka legsötétebb órájában Roger haláláért esedezik – bármiért, csak megmeneküljön.

Azonnal bűntudata támad, visszaszívja a mellkasába, akár a kifújt levegőt, és vár.

Felhasad a hajnal, akár a tojássárgája, és aranyszínű fénnyel önti el a mezőt.

Adeline még pirkadat előtt kioson a házból, semmit sem aludt. Most a veteményesen túli dudvában gázol, ruhája magába szívja a harmatot. Hagyja, hogy a szoknya súlya a földre húzza, és megragadja a kedvenc ceruzáját. Nem akarja feladni, de kezd kifutni az időből és a zálogokból.

Belenyomja a ceruza hegyes végét a mező nedves talajába.

– Segíts! – suttogja a fűnek, amelynek szélét élesre rajzolja a fény. – Tudom, hogy ott vagy. Tudom, hogy hallassz. Kérlek! Kérlek!

De a fű csak fű, és a szél csak szél. Még akkor sem felel egyik sem, amikor Adeline már zokogva tapasztja a homlokát a földhöz.

Roger-ról nem lehet mondani semmi rosszat.

De jót sem. A bőre viaszos, szőke haja gyérül, a hangja pedig olyan, mint a szél legyintése. Amikor a lány karjára teszi a kezét, hiányzik belőle az erő, és amikor közelebb hajol, áporodott a lehelete.

És Adeline? Ő a túl sokáig kint felejtett zöldség, a bőre megkeményedett, a belseje megfásult, szándékosan bújt a föld alá, csak hogy kiássák és ételt főzzenek belőle.

– Nem akarok hozzámenni – panaszolja, és beletúr a gazos földbe.

– Adeline! – kiáltja az anyja, mintha a lánya is csak egy elkóborolt jószág lenne.

Adeline felrángatja magát, már üres a dühtől és a bánattól, és amikor bemegy a házba, az anyja csak azt látja, hogy piszkos a keze, ezért a mosdótálhoz parancsolja. Adeline kisúrolja a földet a körme alól, és miközben az anyja szidalmazását hallgatja, a sörték beleharapnak az ujjaiba.

– Mit fog gondolni a férjed?

Férj.

A szó olyan, mint a malomkő. Csak súly, semmi melegség.

– Nem leszel ilyen nyughatatlan, ha gyerekekről kell majd gondoskodnod – méltatlankodik az anyja.

Adeline Isabelle-re gondol, akinek két kisfiú csüng a szoknyáján, a harmadik pedig egy kosárban fekszik a kandalló mellett. Korábban együtt álmodoztak, de úgy tűnik, Isabelle két év alatt tízet öregedett. Mindig fáradt, sápadt és beesett az arca, holott korábban pirospozsgás volt a nevetéstől.

– Jót tesz majd neked – folytatja az anyja –, ha valaki felesége leszel.

A nap letelik, akár egy ítélet.

Suhanva távozik, mint egy kasza.

Adeline szinte már hallja is a penge sivítását, miközben az anyja koronába fonja a haját, és ékszerek helyett virágokat sző bele. Adeline ruhája egyszerű és légies, de úgy nehezedik rá, hogy akár páncélból is lehetne.

Legszívesebben felsikoltana.

Ehelyett felemeli a kezét, és a nyakában lógó fakarikába kapaszkodik, mintha azzal találná meg az egyensúlyát.

– Azt majd le kell venned a szertartás előtt – inti az anyja, és Adeline bólint, bár az ujjai még szorosabban fogják a gyűrűt.

Az apja bejön az istállóból, fűrészporos a ruhája, és fanedvillata van. Köhög, mire bágyadtan zörög a mellkasa, mintha magok szóródtak volna szét benne. Már egy éve ilyen, de nem hajlandó beszélni róla.

– Nemsokára kész vagy? – kérdezi.

Milyen buta kérdés!

Az anyja úgy beszél a menyegző utáni vacsoráról, mintha már megtörtént volna. Adeline kinéz az ablakon a süllyedő napra, és bár nem figyel a szavakra, kihallja anyja hangjából a fényt, hogy mindent igazolni lát. Még az apja szemében is megkönnyebbülést fedez fel. Megpróbálta a saját útját járni, de most a helyükre kerülnek a dolgok, a hóbortos élet visszaterelődik a rendes mederbe, a megfelelő útra.

A házban túl meleg van, a levegő sűrű és rezzenéstelen, és Adeline légzése lebénul.

Végül megkondul a templom harangja, ugyanolyan mélyen, mint amikor temetésre hív, a lány erőt vesz magán, hogy talpra álljon.

Az apja megérinti a karját.

Az arca sajnálkozást tükröz, de a szorítása határozott.

– Előbb-utóbb meg fogod szeretni a férjed – nyugtatja, de a szavai egyértelműen egy kívánságot, nem pedig egy ígéretet tükröznek.

– Jó feleség leszel – biztatja az anyja, de amit ő mond, az inkább parancs, mint kívánság.

És ekkor megjelenik Estele a küszöbön, gyászruhában. És miért ne gyászolna? Ez a nő tanította a vad álmokról és az akaratos istenekről, ő tömte tele a fejét a szabadságról szóló gondolatokkal, ő élesztette fel a remény parazsát, és ő hagyta, hogy a lány azt higgye, övé lehet az élete.

Estele szürke feje mögött már elhalványult, megkopott a fény. Még mindig van idő, mondja magának Adeline, de egyre fogy, minden lélegzetvétellel egyre kevesebb marad belőle.

Idő – milyen gyakran hallotta, hogy úgy utalnak rá, mint az üvegbe zárt homokra, amely szilárd és állandó! De ez hazugság, mert a lány érzi, hogy egyre gyorsabban telik, és száguldozva közelít felé.

Rémület dobol a mellkasában, és odakint az ösvény egy sötét, keskeny sáv, amely egyenesen a falu főterére visz. Az út végén ott vár rá a templom, sápadtan és mereven, akár egy sírkő, és a lány tudja, hogy ha oda besétál, többé nem fog kijönni.

A jövője ugyanúgy elsiet majd mellette, mint a múltja, de még rosszabb lesz, mert nem lesz szabadsága, csak a hitvesi ágy és a halálos ágy, és közben talán a gyermekágy, és amikor meghal, olyan lesz, mintha soha nem is élt volna.

Nem lesz Párizs.

Nem lesz zöld szemű szerető.

Nem lesznek távoli szigetekre vezető hajóutak.

Nem lesznek idegen égboltok.

Nem lesz élet a falun túl.

Egyáltalán nem lesz élet, hacsak…

Adeline kiszabadítja magát az apja szorításából, és megáll az ösvényen.

Az anyja hátrafordul, és ránéz, mintha attól tartana, elszalad, márpedig Adeline pontosan ezt szeretné, de tudja, hogy nem teheti.

– Készítettem egy ajándékot a férjemnek – mondja, miközben gondolatok cikáznak a fejében. – Otthon hagytam.

Az anyja megenyhül, helyesli a dolgot.

Az apja megmerevedik, gyanút fog.

Estele összeszűkíti a szemét, tudja, mi történik.

– Gyorsan visszaszaladok érte – folytatja a lány, és már vissza is fordul.

– Veled megyek – ajánlja fel az apja, és Adeline szíve összeszorul, az ujjai megrándulnak, de végül Estele az, aki megállítja a férfit.

– Jean – szólítja meg a nő hamiskásan –, Adeline nem lehet egyszerre a te lányod és az ő felesége. Most már felnőtt nő, nem egy gondoskodást igénylő gyerek.

– Siess! – kéri az apja a szemébe nézve.

Adeline már meg is szökött.

Visszarohant az ösvényen, az ajtón át be a házba, majd át rajta, a túlsó oldalára, a nyitott ablakhoz, amelyen túl ott a mező és a fák messzi sora. Az erdő őrt áll a falu keleti végén, a nappal szemben. Már árnyékba borul, de a lány tudja, hogy még világosság van, még van idő.

– Adeline? – kiáltja az apja, de ő hátra sem néz.

Kimászik az ablakon, a gallyak beleakadnak a menyasszonyi ruhájába, amikor nehézkesen kijut a házból, és futásnak ered.

– Adeline? Adeline!

Hangok szólongatják, de minden lépéssel egyre vékonyabbra nyúlnak, és a lány már nemsokára átjut a mezőn, aztán berohan az erdőbe, és amint eléri a fákat, térdre rogy a testes, nyári talajon.

Megragadja a fagyűrűt, és már azelőtt érzi a hiányát, mielőtt levenné a nyakáról a bőrszíjat. Nem akarja feláldozni, de már az összes zálogát elhasználta, minden nélkülözhető ajándékot visszaadott a földnek, és egy isten sem felelt neki. Most már csak ez maradt neki, a fény egyre fogy, a falu hívja, és ő kétségbeesetten szeretne menekülni.

– Kérlek! – suttogja. A hangja megbicsaklik a szón, miközben a mohával fedett földbe nyomja a gyűrűt. – Bármit megteszek.

Összesúgnak, majd elhallgatnak fölötte a fák, mintha szintén várnának valamire, és Adeline imádkozik, minden istenhez Villon erdejében, bárkihez és bármihez, ami hajlandó meghallgatni. Nem lehet ez az élete. Nem lehet, hogy csak ennyi jusson neki.

– Felelj! – könyörög.

Az esküvői ruhája magába szívja a nyirkosságot. Lehunyja a szemét, feszülten figyel, de az egyetlen hang, amit hall, az a saját hangja a szélben és a saját neve, amely szívdobbanásként visszhangzik a fülében.

– Adeline…

– Adeline…

– Adeline…

A földre fekteti a fejét, belemarkol a sötét talajba, és felüvölt.

– Felelj!

A csend gúnyolódik rajta.

Itt élte le az egész életét, és még soha nem hallotta ilyen csendesnek az erdőt. Hideg telepszik rá, de nem tudja, honnan ered: az erdőből vagy a saját csontjaiból árad, amelyek a végsőkig harcolva feladták. Még mindig csukva tartja a szemét, és talán pont ezért nem veszi észre, hogy a háta mögött már a falu mögé bukott a nap, és hogy sötétség váltotta fel a félhomályt.

Adeline tovább imádkozik, és semmit sem vesz észre ebből.

Villon-sur-Sarthe, Franciaország
1714. július 29.

IX.

A hang, amikor megszólal, egy halk morajlás, mély és távoli, akár a mennydörgés.

Adeline-t a nevetésre emlékezteti. Amikor kinyitja a szemét, végre feltűnik neki, hogy már nincs világos.

Felpillant, de semmit sem lát.

– Van itt valaki?

A nevetés összeszedi magát, és hanggá alakul át, valahonnan a lány mögül ered.

– Nem kell letérdelned – mondja. – Állj csak fel, hadd lássalak!

A lány feltápászkodik, és megfordul, de csak sötétséget lát maga mögött, az veszi körbe a holdtalan éjszakán, a nyári nap szökését követően. És Adeline-ben ekkor tudatosul, hogy hibát vétett. Hogy az egyik olyan isten felelt neki, akitől intették.

– Adeline? Adeline? – hívják a hangok a falu felől, halkan és távolról, mint a szél.

A lány hunyorogva néz a fák alatti árnyak közé, de nem talál semmilyen formát, semmilyen istent – csak azt a hangot, amelyet olyan közelinek érez, mint az arcát súroló leheletet.

– Adeline, Adeline – gúnyolódik rajta a hang. – Téged hívnak.

A lány megint megfordul, de semmit sem talál, csak sötét árnyakat.

– Mutasd magad! – parancsolja olyan szúrós és törékeny hangon, akár egy pálca.

Valami a vállához súrlódik, megérinti a csuklóját, körbepalástolja, akár egy szerető. Adeline nyel egyet.

– Mi vagy?

Az árny érintése lehull a lány testéről.

– Hogy mi vagyok? – kérdez vissza bársonyos hangon, kissé élcelődve az idegen. – Az attól függ, mit hiszel.

A hang szétválik, megkettőződik, zörög a fák ágai között, és kígyózik a mohában, önmagába hajlik, mígnem mindenütt jelen lesz.

– Áruld hát el nekem… nekem… nekem! – visszhangozza. – Mi vagyok? Az ördög… ördög… vagy a sötétség… sötétség… sötétség? Szörnyeteg… szörnyeteg… vagy isten… isten… isten… vagy…

Az erdő árnyai elkezdenek közelíteni egymáshoz, összegyűlnek, akár a viharfelhők. De amikor megállapodnak, a szélük már nem füstként gomolyog, hanem határozott vonalakká áll össze, amelyek egy férfit formálnak meg, aki kézzelfoghatónak tűnik a háta mögött világító lámpások fényében.

– Vagy ez?

A hangnak egy tökéletes száj enged utat, és a sötétben kivehető a fekete szemöldök alatt táncoló smaragdzöld szempár, a homlokot eltakaró, göndör, fekete tincsek, amelyek egy Adeline számára nagyon is ismerős arcot kereteznek. Ez az az arc, amelyet ezerszer életre hívott ceruzákkal, szénrudakkal és álmokkal.

Ez az idegen férfi arca.

Az ő idegenének arca.

Adeline tudja, hogy ez csak egy csel, az árnyék csak tetteti, hogy ember, de látványa mégis megdobogtatja a szívét. A sötétség lefelé pillant, akkor először látja magát, és úgy tűnik, tetszésére van a látvány.

– Ah, tehát a lány mégis hisz valamiben! – A zöld szempár Adeline-re szegeződik. – Nos, hívtál, itt vagyok.

Soha ne imádkozz azokhoz az istenekhez, akik sötétedés után felelnek!

Adeline tudja – tudja –, hogy ezt nem lett volna szabad, de ez az egyetlen isten, aki felelt neki. Az egyetlen, aki felajánlotta a segítségét.

– Kész vagy fizetni?

Fizetni.

Az ár.

A gyűrű.

Adeline térdre rogy, addig kaparja a földet, amíg meg nem találja a bőrszíjat, majd kihúzza az apja gyűrűjét a talajból.

Az isten felé nyújtja az immár földes fakarikát, és az isten közelebb húzódik hozzá. Hús-vér embernek tűnik, de továbbra is úgy mozog, akár egy árny. Egyet lép csak, és máris ott van, betölti a lány látóterét, egyik kezével körülöleli a gyűrűt, a másikat Adeline arcához érinti. Hüvelykujja megcirógatja a lány szeme alatti szeplőt, a csillagai szélét.

– Kedvesem – mondja a sötétség, kezébe véve a gyűrűt. – Engem nem érdekelnek a csecsebecsék.

Kezében összemorzsolódik, majd szertefoszlik a fakarika, nem több a füstnél. Erre fojtott hang hagyja el a lány száját – fájt neki a földnek adni a gyűrűt, és még jobban fáj látni, hogy úgy törlik el a föld színéről, akár egy koszos foltot. De ha a gyűrű nem elég, akkor mi kellhet neki?

– Kérlek! – mondja. – Bármit megadok.

Az árnyék még mindig a lány mellkasán tartja a kezét.

– Azt hiszed, bármivel megelégszem – mondja, és a lány álla alá teszi a kezét, hogy felfelé billentse a fejét. – De csak egyvalamivel fizethetsz nekem. – Közelebb hajol a lányhoz, zöld szeme lehetetlenül fényes, hangja puha, mint a selyem. – Az alkuk, amiket kötök, a lélekről szólnak.

Adeline szíve vadul kalapál.

Látja maga előtt, ahogy az anyja a templomban térdepel, istenről és a mennyországról beszél, hallja az apja kívánságokról és rejtélyekről szóló meséit. Estele-re gondol, aki semmi másban nem hisz, csak a csontjai fölötti fában. Aki azt mondaná, hogy a lélek nem más, mint a talajhoz visszatérő mag – bár ő volt az, aki intette a sötétségtől.

– Adeline – szólítja meg a sötétség, és a neve mohaként csusszan ki a fogai közül. – Itt vagyok. Most áruld el, miért!

A lány olyan sokáig várt arra, hogy az istenek megjelenjenek előtte – feleljenek neki, megkérdezzék –, hogy eleinte elszöknek előle a szavak.

– Nem akarok férjhez menni.

Amikor ezt kimondja, nagyon kicsinek érzi magát. Az egész életét kicsinek érzi, és látja az isten szemében tükröződő ítélkezést, mintha csak azt kérdezné: Ennyi az egész?

És nem, ennél többről van szó. Természetesen mindig többről van szó.

– Nem akarok valaki máshoz tartozni – folytatja a lány hirtelen támadt hévvel. A szavak olyanok, mint egy szélesre tárt ajtó, amelyen most minden kiáramlik. – Senkihez sem akarok tartozni, csak saját magamhoz. Szabad akarok lenni. Szabadon akarok élni, rá akarok találni a saját utamra, hogy szeressek vagy egyedül legyek, de azt akarom, hogy ez legalább az én döntésem legyen, és már annyira belefáradtam, hogy nincs választási lehetőségem, annyira félek attól, hogy az évek elszállnak a fejem felett! Nem akarok úgy meghalni, ahogy éltem, ami egyáltalán nem is élet. Én…

Az árny türelmetlenül félbeszakítja.

– Mi értelme elmondanod nekem, hogy mit nem akarsz? – Beletúr a lány hajába, majd a tarkóján állapodik meg a keze, és közelebb húzza magához. – Mondd el, mire vágysz legjobban!

A lány felpillant rá.

– Esélyt akarok kapni arra, hogy éljek. Szabad akarok lenni.

Az elsuhanó évekre gondol.

Egy szempillantás, és már el is telt egy fél emberöltő.

– Több időt akarok.

Az idegen méregeti őt, zöld szemének árnyalata megváltozik, most olyan, mint a tavaszi fű, majd mint a nyári falevél.

– Mennyit?

Adeline fejében kavarognak a gondolatok. Ötven évet. Százat. Minden szám túl kicsinek tűnik.

– Ah! – sóhajt fel a sötétség a csend mögé látva. – Nem tudod. – A zöld szempár ismét színt vált, elsötétül. – Korlátlan mennyiségű időt szeretnél. Szabadságot akarsz szabályok nélkül. Kötöttségek nélkül. Pontosan úgy szeretnél élni, ahogy neked tetszik.

– Igen – zihálja vágyakozva a lány, mire az árnyék arca elkomorul.

Kezét lehullajtja, és már nincs is Adeline mellett, hanem pár lépéssel arrébb egy fának dől.

– Visszautasítom ezt a kérést.

Adeline hátrahőköl, mintha megütötték volna.

– Mi? – Már olyan messzire jutott, mindent odaadott, amije csak volt, meghozta a döntést. Nem mehet vissza abba a világba, abba az életbe, abba a jövő nélküli jelenbe és múltba.

– Nem utasíthatod vissza.

Az árny felvonja egyik sötét szemöldökét, de arca nem tükröz enyhülést.

– Nem valamiféle dzsinn vagyok, akinek teljesítenie kell a kívánságodat – felel a férfi, és elrugaszkodik a fától. – Holmi kisszerű erdei szellem sem vagyok, aki megelégszik azzal, hogy szívességekre cseréli a halandók csecsebecséit. Erősebb vagyok az istenednél, és idősebb az ördögödnél. Én vagyok a sötétség a csillagok között, a gyökér a föld alatt. Ígéret vagyok és lehetőség, és ha játékról van szó, én találom ki a szabályokat, én teszem fel a bábukat a táblára, és én döntöm el, mikor játszom. És ma este nemet mondok.

Adeline? Adeline? Adeline?

Az erdő szélén túli fények egyre közelebb jönnek. Fáklyás emberek közelednek a mezőn. Őt keresik.

Az árny hátranéz a válla mögött.

– Menj haza, Adeline! Vissza a kis életedhez.

– Miért? – esdekel a lány, megragadva az árny karját. – Miért utasítasz vissza?

Az árny megcirógatja az arcát, gyengéden és melegen, akár a kandalló füstje.

– Nem szokásom a jótékonykodás. Túl sokat kérsz. Hány évvel elégednél meg? Hány kellene, mire megkapom, ami jár nekem? Nem. Amit adok, az nem tarthat örökké, márpedig te azt kívánod.

Adeline később még ezerszer is visszagondol erre a pillanatra.

Ingerülten, megbánást tanúsítva, bánatosan, önmagát sajnálva és féktelen haraggal.

Később szembesülni fog a ténnyel, hogy már azelőtt elátkozta magát, hogy ezt a sötétség megtehette volna.

De itt és most semmi mást nem lát, csak Villon fáklyáinak villogó fényét és annak az idegennek a zöld szemét, akit egykori álmaiban nagyon szeretett. Úgy érzi, hogy a szökésre nyíló esély úgy siklik tova, akár az árny érintése.

– Ha lezárást szeretnél – kezdi –, vedd el az életem, ha végeztem vele! Tied lehet a lelkem, ha már nem kell nekem.

Az árny oldalra billenti a fejét, hirtelenjében feltámad az érdeklődése.

Egy mosoly suhan át az arcán – éppolyan, mint a lány rajzain: sanda, tele titkokkal. Aztán magához húzza Adeline-t. Akár egy szerető. Nem más, mint füst és bőr, levegő és csont, és amikor a lány szájára tapasztja a száját, az első, amit Adeline érez rajta, az az évszakok fordulópontja, a perc, amikor a félhomály teret ad az éjszakának. És aztán egyre mélyebb lesz a csókja. A foga a lány alsó ajkát horzsolja, és a gyönyörbe fájdalom vegyül, majd Adeline a vér rezes ízét érzi a nyelvén.

– Áll az alku – suttogja az isten az ajkaiba.

És aztán a világ elsötétül, és Adeline zuhanni kezd.

Villon-sur-Sarthe, Franciaország
1714. július 29.

X.

Adeline reszket.

Amikor lenéz, látja, hogy nedves faleveleken ül.

Egy másodperccel korábban még zuhant – csak egyetlen másodpercig, alig egy lélegzetvételnyi ideig –, de úgy tűnik, előrébb ugrott az idő. Az idegen eltűnt, mint ahogy az utolsó fénysugarak is. A nyári égbolt bársonyfeketére simult a fák lombkoronái között, csak az alacsonyan kúszó hold jelöli a helyét.

Adeline feláll, a kezét szemléli, a koszon kívül próbálja rajta felfedezni az átalakulás valamilyen jelét.

De változatlannak érzi magát. Talán kicsit kába, mintha túl gyorsan állt volna fel, vagy túl sok bort ivott volna üres gyomorra, de egy perc után ez a bizonytalanság is elmúlik, és úgy érzi, mintha a világ megbotlott volna, de nem esett volna el, csak oldalra dőlt, majd visszanyerte az egyensúlyát, és visszaállt a régi kerékvágásba.

Megnyalja a száját, arra számít, hogy vér ízét fogja érezni rajta, de az idegen foga által hagyott seb már nincs sehol, eltűnt az összes többi nyomával együtt.

Honnan lehet tudni, ha működik egy varázslat? Adeline időt kért, életet – egy évet, hármat vagy ötöt kell majd várnia ahhoz, hogy megtudja, nyomot hagy-e rajta a kor? Vagy meg kellene vágnia a bőrét egy késsel, hogy kiderítse, begyógyul-e a sebe? De nem, ő életet kért, nem sértetlenséget, és ha őszinte akar lenni magához, fél próbára tenni a szerencséjét, fél attól, hogy a bőre még mindig túlságosan sérülékeny, fél attól, hogy rájön, az árnyék ígérete csak álom volt, vagy ami még rosszabb, hazugság.

De egy dologban biztos: akár valós volt az alku, akár nem, nem fog engedni a templom kongó harangjainak, nem fog hozzámenni Roger-hoz. Szembe fog szegülni a családjával. Elmegy Villonból, ha kell. Tudja, hogy most már bármit képes lenne megtenni, mert a sötétben is hajlandó volt erre, és így vagy úgy, de ettől a pillanattól kezdve a saját életét éli.

Fellelkesíti ez a gondolat. Halálra rémíti, de fel is lelkesíti, miközben kimegy az erdőből.

Már félúton jár a mezőn, amikor rádöbben, milyen csendes a falu.

És milyen sötét.

Elaludtak az ünnepi lámpások, a harangok sem kongnak már, senki sem kiáltozza a nevét.

Adeline elindul hazafelé, de minden egyes lépéssel egyre élesebb lesz benne a tompa rettegés. Mire hazaér, elzsibbasztja a fejét az aggodalom. A bejárati ajtó tárva-nyitva áll, fénnyel árasztja el az ösvényt, és Adeline hallja, hogy az anyja a konyhában dúdol, az apja pedig a ház mellett aprítja a fát. Mint egy átlagos estén, csakhogy ez ellentmond annak a ténynek, hogy ennek nem lenne szabad átlagos estének lennie.

– Maman! – szólal meg, amikor belép a házba.

Egy tányér a földre esik és darabokra törik, az anyja pedig eltorzult arccal kiált fel, de nem a fájdalom, hanem a meglepődés miatt.

– Te meg mit művelsz itt? – kérdezi tőle az anyja, hangjában azzal a haraggal, amelyre Adeline számított. És döbbenettel.

– Ne haragudj! – kezdi a lány. – Tudom, hogy nagyon haragszol, de képtelen voltam…

– Ki vagy te? – sziszegi az anyja.

Adeline ekkor ébred rá arra, hogy az anyja arcára kiülő borzalom nem a csúffá tett anya dühe, hanem egy rémült asszonyé.

– Maman…

Az anyja már magától a szótól is hátrahőköl.

– Tűnj el a házamból!

De Adeline átsétál a szobán, és megragadja az anyja vállát.

– Ne beszélj képtelenségeket! Én vagyok az, A…

Már majdnem kimondja, hogy Adeline.

Valóban megpróbálja. Három szótagnak nem kellene nagy nehézséget okoznia, de már az első végére kifullad, és nem jut el a másodikig. A levegő kővé válik a torkában, valami beléfojtja a szót, így néma marad. Újból nekifut, ezúttal az Addie-vel próbálkozik, majd végül a vezetéknevével, a LaRue-vel, de hasztalan. A szavak zsákutcába futnak az agya és a nyelve között. És ennek ellenére, amint levegőt vesz, hogy valami mást mondjon, levegő áramlik a tüdejébe, és mozog a nyelve.

– Engedj el! – könyörög az anyja.

– Mi folyik itt? – kérdezi egy halk, mély hang.

A hang, amely éjszakánként megnyugtatta a beteg Adeline-t, amelyik meséket mesélt neki, miközben a műhelye padlóján ücsörgött.

Az apja az ajtóban áll, két karja csupa fűrészpor.

– Papa – szólítja meg a lány, mire az apja hátrébb lép, mintha vagdalkozna a szó.

– Ennek a nőnek elment az esze – zokogja az anyja. – Vagy megátkozták.

– A lányotok vagyok – próbálkozik újra Adeline.

Az apja elhúzza a száját.

– Nekünk nincs gyerekünk.

Ezek a szavak tompa késként viselkednek. Mélyebbre vágnak.

– De van – mondja Adeline, és a képtelenség hallatán ingatja a fejét. Huszonhárom éves, élete minden egyes napját és éjszakáját ez alatt a tető alatt élte le. – Ismertek engem.

Hogyhogy nem ismerik fel? Mindig is nagyon hasonlított a szüleire, az apja szemét és az anyja állát, egyikük szemöldökét, másikuk száját örökölte, minden egyes vonása egyértelműen a szüleit idézi.

Ezt ők is látják, muszáj nekik.

De ez számukra csak azt bizonyítja, hogy az ördög keze van a dologban.

Az anyja kereszteket hány magára, az apja pedig átkarolja, és bár Adeline szeretne belesüppedni az ölelése erejébe, abban nincs semmi melegség. Az apja az ajtóhoz vonszolja.

– Ne! – könyörög neki.

Az anyja ekkor már sír, egyik kezét a szájára tapasztja, másikkal a nyakában lógó fakeresztet szorongatja, miközben démonnak, szörnyetegnek, eszementnek nevezi a saját lányát. Az apja semmit sem mond, csak még erősebben szorítja a karját, miközben kirángatja a házból.

– Hordd el innen magad! – mondja félig könyörögve.

Az arca bánatot tükröz, de nem azt, amelyik a felismeréssel járt volna. Az ő bánata az elveszett dolgoknak, a vihar által kicsavart fának, a megsántult lónak, az utolsó pillanatban széttört faragásnak szól.

– Kérlek! – esdekel a lány. – Papa…

Az apja arcvonásai erre megkeményednek, és miután kitaszigálja Adeline-t a sötétbe, becsapja az ajtót. A retesz nehézkesen a helyére kattan. Adeline botladozva hátrál, reszket a döbbenettől és a félelemtől. Aztán megfordul, és futásnak ered.

– Estele.

A név először imaként hangzik fel a lányban, halkan és bensőségesen, majd kiáltássá növi ki magát, miközben az öregasszony viskója felé közelít.

– Estele!

Odabent ég egy lámpás, és mire Adeline a fénysugár pereméhez ér, Estele már ott áll a nyitott ajtóban, várva a látogatót.

– Ki vagy? Idegen vagy szellem? – kérdezi Estele gyanakvóan.

– Egyik sem – felel a lány, bár tudja, hogyan festhet. A ruhája rongyos, a haja zilált, és boszorkányságként ömlenek ki belőle a szavak a lépcsőre. – Hús-vér ember vagyok, és egész életemben ismertelek. Gyerekekhez hasonlító talizmánokat készítesz, hogy télen ne essen bajuk a kicsiknek. Szerinted a barack a legédesebb gyümölcs, és azt gondolod, hogy a templom fala túl vastag ahhoz, hogy áthatoljon rajta az ima, és nem kő alatt akarsz végső nyughelyet találni magadnak, hanem egy nagy fa árnyékában.

Erre átvillan valami az öregasszony arcán, és Adeline visszafojtja a lélegzetét. Abban reménykedik, hogy Estele felismeri. De a remény gyorsan elhal.

– Eszes szellem vagy – állapítja meg Estele –, de ebbe az otthonba nem jöhetsz be.

– Nem vagyok szellem! – kiált Adeline, és a nő ajtaján keresztül kiáramló fénybe rohan. – Te voltál az, aki beszélt nekem a régi istenekről, és te tanítottál meg arra, hogyan idézhetem meg őket, de hibát vétettem. Nem feleltek, és a nap nagyon gyorsan lement. – A lány szorosan átkarolja a mellkasát, egyre csak reszket. – Túl későn imádkoztam, valami felelt nekem, és most minden elromlott.

– Ostoba lány! – szidja le Estele, és úgy beszél, mint régen. Mintha ismerné Adeline-t.

– Mitévő legyek? Hogy hozzam helyre?

De az öregasszony csak ingatja a fejét.

– A sötétség a saját játékát játssza. A saját játékszabályai szerint. És te vesztettél.

Ezzel Estele visszahúzódik a házába.

– Várj! – kiált utána Adeline, amikor az öreg nő bezárja az ajtót.

A retesz a helyére kattan.

Adeline az ajtónak veselkedik, addig zokog, amíg még bír állni, aztán lerogy a hideg lépcsőre, és egyik öklével még mindig üti a fát.

És ekkor a retesz hirtelenjében kinyílik.

Az ajtó kitárul, és Estele a lány fölé tornyosul.

– Mi ez az egész? – kérdezi a lépcsőjén összehanyatlott lányra pillantva.

Az öregasszony úgy néz rá, mintha még soha nem találkoztak volna. Mintha egyetlen szempillantás és a bezárt ajtó képes lett volna kitörölni az előző perceket.

Ráncos szemét hol a koszos esküvői ruhára, hol a lány kócos hajára, hol a körme alatti piszokra szegezi, de az arca nem tükröz felismerést, csak óvatos kíváncsiságot.

– Szellem vagy? Vagy idegen?

Adeline összeszorítja a szemét. Mi folyik itt? A nevét még mindig egy mélyre beszorult kavicsnak érzi. Amikor szellemnek hitték, száműzték, ezért nyel egy nagyot, és csak utána felel.

– Idegen. – Könnyek kezdenek csorogni az arcán. – Kérlek! – mondja ki nehézkesen. – Nincs hova mennem.

Az öregasszony sokáig méregeti, aztán bólint.

– Várj itt! – mondja, majd visszahúzódik a házába.

Adeline soha nem fogja megtudni, mire készült ezután, mert az ajtó bezárul, és úgy is marad, ő pedig tovább térdepel a földön, és inkább a döbbenettől, semmint a hidegtől reszket.

Nem tudja, meddig ül ott, de amikor megpróbálja rávenni lábát arra, hogy felemelje a teste súlyát, alig érzi. Feláll, és a lépcsőt elhagyva az öregasszony háza mögötti fasorig bandukol, majd a fák éber tekintete elől a sűrű sötétségbe menekül.

– Mutasd magad! – kiált fel.

De csak a tollborzolást, a levelek zörgését, az álmában megzavart erdő hullámzását hallja. Felidézi magában az idegen arcát, azt a zöld szemet, azokat a göndör, fekete tincseket, megpróbálja ismét formába önteni a sötétséget, aztán telnek-múlnak a percek, de még mindig egyedül van.

Senkihez sem akarok tartozni.

Adeline még mélyebbre merészkedik az erdőben. Ez egy elvadultabb terület, tele szederrel és szúrós bokrokkal. Meztelen lábába marnak a tüskék, de csak akkor áll meg, amikor már körbezárják a fák, és ágaik még a holdat is kitakarják.

– Szólítalak! – kiáltja.

Nem valamiféle dzsinn vagyok, akinek teljesítenie kell a kívánságodat.

Egy félig az avarba temetkező, alacsony lógó ág éppannyira türemkedik ki, hogy megakadjon benne a lány lába. Adeline a földre zuhan, beveri térdét a göröngyös talajba, ujjai a gazos földet karmolásszák.

Kérlek! Bármit megadok.

Ekkor hirtelen sírva fakad, rázza a zokogás. Te ostoba. Te ostoba. Te ostoba. Ököllel veri a földet.

Azt hiszi, hogy ez csak egy aljas trükk, egy rémes álom, de majd elmúlik.

Mert az álmok ilyenek. Nem tartanak örökké.

– Ébredj fel! – suttogja a sötétségbe.

Ébredj fel!

Összekuporodik a földön, lehunyja a szemét, és megjelenik előtte az anyja könnyáztatta arca, az apja tompa bánata, Estele elcsigázott tekintete. Látja mosolyogni a sötétséget. Hallja a hangját, miközben elsuttogja azt a pár örökérvényű szót.

Áll az alku.

New York
2014. március 10.

XI.

A lánytól nem messze egy frizbi csapódik a földbe.

Addie hallja a futásnak eredt lábak robaját, és még épp időben nyitja ki a szemét ahhoz, hogy lássa, amint egy hatalmas, fekete orr száguld az arca felé. A kutya ezután nedves csókokkal halmozza el. Addie nevetve ül fel, beletúr a vastag bundába, és megfogja a kutya nyakörvét, mielőtt az megkaparinthatná a másik muffint tartalmazó papírzacskót.

– Hát te meg ki vagy? – kérdezi, miközben a park másik végéből valaki épp bocsánatot kér tőle.

A lány abba az irányba dobja vissza a frizbit, mire a kutya elszalad. Addie megborzong, egyik pillanatról a másikra ismét éber, és fázik.

Ez a baj a márciussal – soha nem tart sokáig a melege. Van egy kis szelete, amelyik tavasznak adja ki magát, és éppannyira elég, hogy az emberek felengedjenek kicsit, ha kiülnek a napra, de ennek utána hamar vége. A nap mostanra továbbállt, árnyékok kúsztak a fény helyére. Addie ismét megborzong, feltornássza magát a fűről, és lesepri a leggingsét.

Melegebb nadrágot kellett volna lopnia.

Belegyűri a papírzacskót a zsebébe, a hóna alá veszi Fred könyvét, és elmegy a parkból. Keletre tart a Union Streeten, onnan pedig a vízpart felé veszi az irányt.

Félúton megáll, mert hegedűszó üti meg a fülét. Úgy válogatták ki a hangjegyeit, akár az érett gyümölcsöket.

A járdán egy nő gubbaszt egy sámlin, a hangszert az álla alá szorítja. A dallam édes és lassú, Marseille-be, Budapestre és Dublinba repíti Addie-t.