Copyright © Tóth Edu, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta  Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítóterv Szalkai Diána

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-575-1

ELSŐ PÁR NAP

Barátkozzunk fél hatig

Epertank

Nemdohányzó múzeum

Piszoárvölgy

Soha többé bármikor

KÜZDELMEK

Soha többé bármikor II.

Bolhakuglóf

Időm folyik két kezemben

Tarkón csapott fátyolpillangó

Összezárva 2020/2021

A pénzem ellensége

Tessék megenni

Kihívás-éhség

KÜTYÜK ELLENI HARC

GENDEREK EGY CSÁRDÁBAN

Szalvéta (apró lángon)

Legyen egy szigetetek

Rend a lelke

Titkaink nem őrzi senki meg (anya nélkül apával)

Engem vigyél fel a padlásra

Eleinte, mégis

APA MESÉL

Reményfutam vigaszágon

Vigaszfutam reményágon

Bezzeg az apád!

Pocsolyaherceg

LELKI SÍK

Butch Cassidy és a Sundance kölyök, aki fiatalabb nála

Memóriahab

Vallomások vagy Hallomások?

Cérnajégen

Zsenge és habarcs

Kiégve, rendületlenül

SZÜLŐI ÁLMOK TOVÁBBPASSZOLÁSA

Cowboy Edu

Redkárd, spori!

GYEREK ÉS KÖRNYEZETE

Korabeliek

Rokonok a fedélzeten

Ízlésörökség

A betűkből összeállt szavak

Miért?

PÉLDAKÉPEK

Nádzsip

A professzor úr

Lovasi

Csaszi

Nagyi és Nagyapa

PUFOGÁSI EGYÜTTHATÓK

Úgy általában

Már felnőtt vagy, levelezőn próbálkozol

ÖSSZEHASONLÍTVA A TÖBBIVEL

Platón kikukucskál

Spock doktor nyomán

ÉLMÉNYEK

Könyvek és színház, még a filmek előtt

A Bánat és a Semmi közül én a Bánatot választom

Az ezüstérem szar

STRAND ÉS NYARALÁS

A szülők is nyaralnak! (nem ám)

És van homokozó, és labdázni lehet

KÖTELEZŐK

Játszi? Valaki?

Szárnyat igéz a malacra

Cini-cini muzsika, táncol a kis Zsuzsika

Mézeskalács, fecskefészek, manócska és napraforgó

Gyerekjátékok

Ünnepelj!

ÖSSZEGZÉSFÉLE

Eninek, Doninak és Bencusnak

Egész életemben arra vágytam, hogy apa legyek, de nem gondoltam volna, hogy körülöttem és bennem ennyire megváltozik minden.

Ráadásul még lett egy gyerekem is.

Barátkozzunk fél hatig

A kezdetek kezdetének a kezdete

Amikor a feleségem bólintott, hogy mehet, és ezzel egyértelművé vált, hogy nekünk, kettőnknek lesz gyerekünk, egyből megfogalmazódott bennem apai mivoltom vezérelve. Még nevet is adtam neki. Várj, most nem jut eszembe.

Ja, nem, eszembe fog jutni… mindjárt, mindjárt… Igen! Megvan! Toronydaru.

Pontosabban: Toronydaru gyereknevelés-elméleti koncepció.

Amikor a feleségem 2015 márciusában deklarálta, hogy reprodukáljuk magunkat, rögtön azon kezdtem el agyalni, hogyan fogom művelni a csodát, amire az érettségi óta vágytam. Tudom, hogy művelni kell a csodát, nem magyarázni, épp ezért fektettem le már itt, apaságom eme – viszonylag korai – szakaszában a Toronydaru-elv legfontosabb alappillérét:

AMÍG GYEREK, ÉREZZE JÓL MAGÁT

A kezdetek kezdete

2015 áprilisában, Székelyudvarhelyen, telefonüzenet formájában tudtam meg, hogy apa leszek. Hogy milyen érzés volt megtudni? Voltak rá jelzőim. Akkor. De elfelejtettem őket. Pedig olyan jók voltak. Kár értük.

A kezdetek

Milyen lesz, mikor először fogom az ölemben?

Esélyes, hogy az anyatejszagú buksiját szagolgatom, s közben odasúgom neki: „Tudod, mit, fiam? Inkább a jövőről beszélgessünk, a múlt nem annyira az erősségem.”

Állandóan pihensz

Megtudod, hogy apa leszel. Az olyan, mint amikor:

Stallone a szkandermeccs előtt hátratolja a sapkáját.

Clark Kent leveszi a szemüvegét.

Vincent Vega a táncparkettre lépés előtt kibújik a cipőjéből.

Ifjabb Henry Jones a dohos egyetemi előadóterembe lépve, a kíváncsi diákok elé kiállva szürke tanító bácsis zakóra cseréli harcedzett Indiana Jones-jelmezét. A kalap természetesen marad.

Vajon a példáimban miért ilyen hangsúlyos az átöltözés?

Pécsi ambulancia

Anyuval sétáltunk a Bajcsy-Zsilinszky úton. Öt-hat esztendős lehettem.

Nem éreztem jól magam, még a csavaros fagyimat se tudtam végignyalni. Elengedtem anyu kezét, és belehánytam egy kukába.

Pont ott volt az ambulancia, a kukától kábé kétszáz méterre. Csak azért voltam hajlandó besétálni, mert anyu megígérte, hogy nem kapok szurit. Néhány perccel később a doktor bácsi belém döfött egyet. Teljesen kiborultam. Végigrugdostam minden bútort, amit a rendelőben találtam, majd felugrottam a kórházi ágyra, megragadtam az orvos fehér köpenyének két gallérját, és a szemébe sziszegtem: NA IDE SE JÖVÖK TÖBBET!

Olyan szülő akarok lenni, mint amilyen anyu volt. Aki az ilyenért mások előtt leszid, de utána azért együtt, hazafelé a buszon egy jót röhögünk rajta.

Lehetne a Toronydaru-elvemnek ez is egy pillére:

ÖSSZEKACSINTÁS-ALAPÚ GYEREKNEVELÉS

Probléma az összekacsintás-alapú gyerekneveléssel

Tudom, még csak néhány hét telt el azóta, hogy megfogant a gyermekem, de szerintem még időben vagyok, hogy módosítsam a nevelési elveimet.

Az élményalapú vonal az fix, de ez az összekacsintós nevelési irányzat egy kicsit aggaszt. A legfőbb problémám vele, hogy magamat tekintem legfőbb referenciának. Magamat, Tóth Eduárd Marcellt, aki tízévesen az Alföldi Daniéknál tizenkét darab almát falt be úgy, hogy a Dani anyukája meg sem kínált vele.

(Mert még nem ért haza. Utána persze megkínált volna, csak nem volt mivel, mert nem maradt alma. Ja, és a Túró Rudijaikat is betoltam.)

Túl sok ilyen példa jut eszembe, ezért az összekacsintós elvet most egy időre jegelem. Kitalálok helyette egy másikat, mondjuk, a civilizált viselkedésre fókuszálás elvét. Igen, ez talán működhet, de ne szaladjunk előre, a második trimeszter kezdetéig még bőven van időm, hogy a gyereknevelési koncepciómat véglegesítsem. Addig is feljegyzem gyorsan, mielőtt elfelejtem:

CIVILIZÁLT VISELKEDÉSRE TÖREKVŐ GYEREKNEVELÉS

Terjed a hír

Utálom, amikor valaki csak azért hív fel, mert kell neki valami. Jó, most Geri pont azért hívott, mert kellett neki a cím, ahová a kisbabánknak az ajándék ruhákat küldheti, de akkor is.

Mi járt a fejemben, amikor megtudtam, hogy apa leszek?

A koszos gyerek boldog gyerek, de azért le is fürödhetne néha.

És igen, hagyjuk őket unatkozni, de ne egy életen át.

Másfelől nem szabad agyondicsérni a gyereket. És ha megérdemli?

Persze hogy mindenkinek a saját gyereke a legszebb és legügyesebb, de mi van akkor, ha az enyém tényleg a legszebb és a legügyesebb?

Olyankor mi a helyzet?

Onnan tudom, hogy ezek jártak a fejemben, hogy hajnali 5:28-kor Gizi Mama panziójában egy ízlésesen túldíszített ágyon forgolódva elolvastam a feleségem üzenetét, és ezeket a sorokat írtam le a noteszembe.

Eddig csak barátkoztam a földi ittlétemmel, mostantól tétje is lesz talán.

Két perc, és felfogom, mi történt velem. Ennyi időt kérek, de azért még barátkozzunk fél hatig, tőlem mehet.

Szabad akarat

Úgy bizony, élvezze minden percét, mert később már nem lesz gyerek, mivel felnőtté válik, ami csak addig tűnik csábítónak, amíg gyerekperspektívából nézed, miközben a felnőttek hiába hangoztatják, mennyire visszavágynak a gyerekkorba, százból kilencvenhét nem lenne újból gyerek, ha megtehetné. Ennek egyik legfőbb oka, hogy akkor fekszel le aludni, amikor csak akarsz, kivéve ha párkapcsolatban élsz.

Kiegészítés:

Amikor majd felnőttként azon nosztalgiázol, milyen jó volt gyereknek lenni, fontos, hogy ne kelljen hazudni magadnak és a többieknek. Főleg ne a többieknek.

A szabad akarat a létezésünk alapeleme, ittlétünk kulcsa. Miután az utódnemzést követően utódok keletkeznek, szülőként a te akaratod szembekerülhet az övékkel, ami ellen úgy küzdhetsz, hogy megnyirbálod a szabad akaratukat.

De ha nem akarod, nem muszáj.

Még kilenc hónap

– Olyan türelmetlen vagyok mostanság.

– Milyen vagy?

– Türelmetlen!

Pontosabban már csak 34-35 hét

Kihívás, hogy már nem a feleségem, hanem a gyerekem anyja is.

Nem vagyok párkapcsolat-szakértő, de meglepne, ha ez nem lenne kihívás.

Nem adhatok mást, csak mi lényegem

A második trimeszter elején az élményalapú gyereknevelési koncepcióm mellé bekúszott a tudásalapú is. Ennek oka, hogy már csak hónapok kérdése, hogy megérkezzen a kisfiam, aki – kettőt pislogok, és már ott fog állni a fürdőszobaajtó előtt, elegánsan, jóképűen és illatosan, engem ölelgetve, fülembe suttogva, hogy „Szeretlek, apuci, kellene egy kis zsebpénz. Ötkor kezdődik, nyolckor vége, de szerintem még maradunk a srácokkal a ruhatár meg a büfé körül bandázni egy kicsit… Apa, ne! Ne nyúlj a hajamhoz! Senki sem nyúlhat hozzá! Még én sem!”

Én pedig ott állok majd a lépcsőházban szigorúapuka-fejjel, és azt mondom:

– Na jól van, Bubu! Apád elenged ebbe a mulatságba, egy feltétellel. Amennyiben helyesen válaszolsz erre a kérdésre, a kötelező apanázsod mellé még extra eklézsiát is kapsz a kis barcás erszényedbe, sőt még néhány ropogós bankó is érkezhet mellé, hogy a csinosabb felsős lányokat tepertős pogácsákkal és műanyag poharas citromos teákkal kényeztesd, amennyiben úgy alakul.

– Tedd már fel a kérdést, apa! Késésben vagyok.

– A Pál utcai fiúkban melyik vörösingesnek a legkisebb a lába?

– Ez könnyű! Hát persze, hogy a Wendaueré! – vágja rá Bubu, lefelé loholva a lépcsőházban, csuklóján a tőlem kapott Apa-Fia karkötő, amit magán felejtett megint.

Az első trimeszter vége

Leendő gyermekem lassan kilenc hete lakik a feleségem méhlepényében.

Már-már családtag.

A Toronydaru-elv első igazi nagy kihívása, még a gyakorlatba lépés előtt

Azt szeretném, hogy a gyerek a lehető legjobban érezze magát a bőrében, de mi történik akkor, ha én megkérem valamire, aminek teljesítése akadályozza abban, hogy jól érezze magát, ezért a kérésemre azt válaszolja, hogy nem?

Ars poetica

A Toronydaru-elvnek nem áll szándékában megfejteni a sikeres gyereknevelés titkát.

A Toronydaru-elv megfejti azt.

Ide kevés lett volna a szándék.

Inkább legyen ez a toronydarus ars poetica

Eddig sem volt mindegy, hogy létezem-e, vagy sem, de mostantól többes szám.

Kiegészítés az új ars poeticához

Szakítások utáni világfájdalom – kit érdekel?

Húszas éveim első felében nyomasztó világnézeti válság – ugyan már!

Húszas éveim második felében állandó feszültség az egzisztenciális kilátástalanság miatt – jelentéktelen problémácska.

Megfejtése annak, miért vagyunk itt – ez most már apaként kipipálva.

Kezdetek kezdete előtti aggódás

Óriási balszerencsémre a kezembe akadt egy 1996-os Cinema magazin (56. szám), melyben szíven ütött egy Jack Nicholson-interjú. A színészóriás nyíltan beszél a sebezhetőségről, amit nagyon nem kellett volna elolvasnom. Nicholson úr szerint harmincéves korodra hiába oldottad meg a legsúlyosabb problémáidat, érkezik a gyerek, akin keresztül ismét védtelen és sebezhető leszel.

Most mi lesz velem?

Elmúltam harminckettő, de egyáltalán nem érzem azt, hogy megoldottam volna a legsúlyosabb problémáimat.

Kezdetek kezdete előtti önmegnyugtatás

Úgy nőttem fel, hogy nem volt ott velem az apám. Ha én majd Pöttömnél apaként ott leszek végig, olyan nagyon nagy baj nem lehet. Esélyes, hogy szarul csinálom, de a nagy kavalkádban vajon eszembe fog jutni, amit az előbb ideírtam? Felkészült-e a Toronydaru-elmélet a külső kihívásokra? Vagy az ellentmondások feloldására? A gyereknevelésem a játszótéren bámulók ciccegésére? A közösségi média rögtönítélőszékének erejére? A rögtönítélőszék önbizalom-megsemmisítő támadásaira? Ki véd majd meg, amikor megengedem a gyerekemnek, hogy ebéd előtt fagyit egyen?

„Apa, ehetek egy fagyit ebéd előtt? Jó, tudod, mit? Ez anyával a ti dolgotok, én nem szólok bele.”

Nem akarok a jó zsaru lenni! Óriási igazságtalanság lenne a feleségemmel szemben. Sokan nem értik a Mrs. Doubtfire című filmmel kapcsolatban, hogy egy ennyire jó fej apukát, mint a Robin Williams, miért hagy el a felesége. Én most már meg tudom magyarázni nekik: Robin Williams nem sportszerű. Úgy nem lehet gyereket nevelni, hogy én mindent megengedek neki, anya meg az, aki rászól, hogy viselkedj úgy, légy szíves, mint egy emberi lény.

Ettől függetlenül a Toronydaru-elmélet működhet.

Működhet, de ha már elméletben ilyen melós, milyen lehet majd a farkasveremben?

Tisztában vagyok vele, hogy az élményalapú gyermeknevelési koncepcióm létjogosultságát nem egy maldív-szigeteki kunyhóbölcsőde-óvodaiskolában kell majd igazolnom, ahol az átlátszó tengervízbe állított mászókák klimatizáltak, a libikókákra illesztett puha párnák dinamikusan seggáramvonal-orientáltak, alattuk pedig a fehér homokon dupla védőréteg gondoskodik arról, hogy ne sértse meg a luxusbennszülött kislányok és kisfiúk talpát.

A luxusbennszülött kislányoknál és kisfiúknál még az öltöztetéssel sem kell bajlódni. Sosem fogom megérteni, miért Kispesten lakunk, és miért nem mondjuk Mauritiuson? Ezt most komolyan kérdezem, ez elhatározás kérdése, csak amikor a szomszéd utcákból verbuválódott baráti társaságból mindenki rábólint, hogy szeretne kiköltözni, én meg viszem a Kispesti Közösségi Házba a repjegyeket, a mauritiusi földhivatali engedélyeket, a vízumokat meg az oltási időpontokat, akkor érdekes módon senki nem ér rá átvenni a cuccot. Ilyenkor még a saját feleségem is visszavonul a szobájába (miután a frissen vasalt fűszoknyáját duzzogva kidobta a szelektívbe).

Hát igen, el kell ismernem, az élményalapú gyermeknevelési koncepcióm már most ezer sebből vérzik.

Epertank

Egy ideig szőrös, meg némán zokog

Tegnap rábukkantam olyan honlapokra, melyek hetekre lebontva részletesen leírják, mi történik a feleségem hasában az egyik legközelebbi hozzátartozómmal. Sejtettem, hogy a Magzatvíz Univerzum számos izgalmas meglepetést rejt, de nem voltam felkészülve olyan információkra, mint például hogy a 10. hétre már eltűnik az úszóhártya.

Hogy micsoda? Az én gyerekemen? Úszóhártya? Na ne már!

A 7. hét is sokkolt:

„A magzat körülbelül 1,3 cm hosszú, méretre akkora, mint egy áfonya. Kezek és lábfejek jelennek meg a fejlődő karok és lábak végén.”

Kezek és lábak? Egy áfonyán? Ó, én kicsi kezes-lábas áfonyám! Már most imádlak, te kis hadonászó epertank! Azt a málnás-szedres mindenedet! Kitartás, pöttömmanó! Egyelőre még egy C kategóriás joghurtreklám-szereplő vagy, de én hiszek benned, ne szomorkodj, drága, fogsz te még kifejlődni, jobban kinézni, meg ennél sokkal emberibb külsőt felölteni, kicsi epertankocskám!

Ne feledjük, az 5. hétre még azt írták: „A méhed mélyén az embrió hihetetlen sebességgel növekszik. Itt még nagyjából akkora, mint egy szezámmag.”

Hihetetlen sebességgel? És a gyermekem akkora, mint egy szezámmag? Távol álljon tőlem, hogy bármit is siettessek, de ha már ilyen hihetetlen sebességgel növekszik, én azért többet várnék egy szezámmagnál.

Ez nyilvánvalóan az én lelki szegénységemből és penetráns jellemhibáimból adódó elégedetlenség, mégiscsak az ötödik hét, de sokkal szívesebben vinnék ki a tenyeremben sétálni egy tökmagot vagy egy szotyoládét héjastól.

Nekem ez a szezámmag túl kevés. Valószínűleg megértőbb és diplomatikusabb lennék, ha a hozzáértők nem használnák a „hihetetlen sebességgel” kifejezést.

Viszont a jó hír, hogy ezeket a bennfentes infókat a 7. hétben és nem két héttel korábban csíptem el, így a szezámmaghoz képest kifejezetten üdítő számomra egy áfonyácska karokkal és lábakkal.

A 12. hétben a magzat már képes grimaszolni és a homlokát ráncolni. Nem akarok túlságosan elfogultnak tűnni, de szerintem ez igen kiváló teljesítmény egy áfonyától. A baba ilyenkor már időnként kortyol a magzatvizéből, de hiába vagyok én az apja, nem tudok rászólni, mert nem látom, amikor csinálja.

Apuci szeme fényének lesz egy olyan hete is, amikor beszőrösödik. Igen, ezen én is meglepődtem. Bolyhos lesz. De mindannyiunk örömére ezt hamar kinövi, hogy visszatérjen a normálembriós kerékvágásba, szerencsére pont nem akkor voltunk ultrahangon, amikor a fiam úgy nézett ki, mint egy megpenészedett eper. Karokkal, lábakkal. Ne érts félre, bolyhosan is imádom, főleg amikor azt olvasom, hogy van olyan, hogy a „magzatvízben üldögél és némán zokog”.

Borzasztóan megvisel, mikor eszembe jut ez a kép, összefacsarodik a szívem. Ébresszetek fel, amikor ennek vége! Ezt sajnos nem lehet. Na jó, akkor szóljatok majd, ha beindult a magzatvíz, és mehetünk szülni. Üldögél a magzatvízben, és némán zokog. Miért? Szegénykém. Ezt meg kell emésztenem. De természetesen nem engem kell sajnálni, kifejlett példányként könnyű sopánkodni olyasmin, ami teljesen kiesik. A gyerek kisgyümölcsös korszaka olyan lesz, mint a szalagavatóm: egy másodpercére sem emlékszem. „Szezámmagként lebegtél meg kiseperként kalimpáltál.” Megvonja a vállát, hogy persze. Apa meg a díszteremben egy hangfallal lassúzott, és a Be my lovernél a nyakába vette az igazgatóhelyettes asszonyt. Felnövéstörténetünknek akadnak kevésbé dicsőséges epizódjai is, nincs ebben semmi szégyellnivaló.

Az apaság végtelen biztonság, miközben ezernyi veszély leselkedik rád

A 15. hét környékén találtam egy szerintem érzékletes példát, mi várhat rám huszonöt hét múlva: beköltözöl egy hetvennyolc emeletes lakóházba, ahol a földszinten laksz.

Várandós mizantróp

– Szevasz, Főni! Találkoztam a pocakos nejeddel. Próbáltam vele csacsogni, de nagyon sietett. Pedig rajta van a bakancslistámon, hogy megkacagtassam a kis pocaklakód muterját. Milyen érzés, hogy apa leszel? Kicsit ideges volt az anyuka, egy ideig követtem, de tényleg nagyon rohant valahová. Amúgy hogy viseli a terhességet?

– A terhességet jól. Az embereket már nehezebben.

Időpontfoglalás szülészorvoshoz

– Jó napot kívánok! Tóth Eduárd vagyok. Molnár doktor úrral szeretnék beszélni.

– A főorvos úr most nincs bent.

– Mikor tudom elérni őt?

– Nem tudom sajnos. Elméletileg egy fontos viziten tartózkodik, valójában pedig épp sorban áll karácsonyi ajándékokért valahol itt a közelben. Én Nikolett vagyok, az asszisztense, ez az utolsó napom itt a kórházban, segíthetek valamiben?

Apám, a hős

Feleségem talált egy pszichológiai cikket, melyben egy gyereknevelés-guru azt fejtegeti, hogy az apukáknak nem felvágni meg hencegni kell a gyerek előtt, hanem közös élményeket szerezni. A közös élmények sokkal jobban segítik azt, hogy a kölyök felnézzen rád, mint az, ha az apa előadja az alfahím csúcspasit.

Megnyugodtam, mivel nem vagyok nagyzolós típus.

Illetve én az a nagyzolós típus vagyok, aki ezt még saját magának is letagadja.

Beszélj a hasamhoz!

Alakul közöttünk az apa-fia kapcsolat. Miután hosszú órákig a pocakon keresztül duruzsolok neki, az ifjú titán – pont amikor feladnám – rúg egyet, amivel ott tart még vagy hajnalig, csak azért, hogy félkómában olyan sztorikat is megosszak vele, amiket még asztalnál is alig merek elmesélni.

Kezdődik!

– Jaj, Edu! Bármikor elmehet a magzatvizem, de téged csak az érdekel, hogy a haverjaid meg a munkatársaid közül ki jön el a tejfakasztóra.

– Az unokatesóid is megígérték.

Rácsos kiságy, pelenkázóasztal

Zavar, hogy mindent az apósom szerel meg nálunk, ezért megkértem, hogy mielőtt hivatalosan is apukává válok, segítsen leküzdeni a manuális analfabetizmusomat, esélyt adva a felzárkózáshoz és ahhoz az élményhez, hogy teljes jogú férfiembernek érezzem magam.

Apósom rendes fickó, nem hajolt el a feladat elől. Ebéd után külön leült velem meginni egy kávét. A kortyolgatásaink közben mesélt nekem egy tárgyról, amit úgy hívnak, hogy imbuszkulcs.

Ezen kívül megígérte, hogy a harmadik trimeszter közepén ki fogunk nyitni együtt egy szerszámosládát, de előtte még a második trimeszter végén vesszük a ráspolyt, a héten a harapófogót, holnap este pedig megmutatja nekem, hogy néz ki egy tipli.

Harc a kütyük ellen

Ne szaladjunk előre! Csak kocogjunk. Ne legyenek fals illúzióim, apaságom egyik legnagyobb kihívása a kütyük elleni harc lesz. Itt is megtaláltam a tökéletes megoldást: odaadom neki a mobilomat, csak nem lesz bekapcsolva. Illetve be lesz kapcsolva, csak sajnos lemerült. Ha pedig – és most jól figyelj! – reklamál, hogy le van merülve, adok hozzá töltőt, még be is dugom neki a konnektorba.

Miután áramtalanítottam a lakást.

38. hét körül

Kitettem az ágyra az öltönyömet, amit a fiunk ballagásán szeretnék majd viselni. Anyukája szerint – dacára annak, hogy már az áldott állapot finisében előzget – ez még egy kicsit korai, nekem viszont fontos, hogy amikor hazahozom őket a kórházból, a gyerekben tudatosuljon, hogy hosszú távra tervezek vele.

Toronydaru-tipp terhesség alatt

Minden azon múlik, mennyire tudod a hangulatingadozásait kezelni. Ügyes szörfösként ülj rá a kedélyhullámaira, amiről próbálj meg nem túl hamar leesni.

Harmadik trimeszter vége

Az én kis feleségem már az első trimeszter elején felkutatott a világhálón másik húsz-huszonöt, hozzá hasonlóan szintén a hetedik-nyolcadik hétben járó várandós kismamát, akikkel néhány hónapon keresztül végigchatelték az áldott állapotuk során szerzett élményeiket, majd a második trimeszter közepétől elkezdtek összejárni. A kedvencem az utolsó Nagy Találkozó volt. A többség már a 38. hét körül járt. Huszonketten ültek be egy kávézóba. Miután alaposan kitárgyalták, mi történik a méhükben, mind a huszonketten beálltak egy buszmegállóba. Sajnos nem voltam ott, de gyakran elképzelem, ahogy begurul a 84/A busz, és egyszerre felszáll huszonkét nagyon terhes nő. Erősen kidudorodott pocakkal, felemelt könyökkel, elszántan, vihogva. Ez egy eléggé fellinis jelenet szerintem.

Az meg már egy kicsit Coen tesós, ahogy január elsején hajnali négy körül a Róbert Károly körútról lefordulva begurulok egy parkolóba, hogy jó reggelt kívánok, jó étvágyat és boldog új évet, szülni jöttünk.

A szülészet parkolójába gurulva

Lehet ezt csűrni-csavarni, mindenhogyan elemezni, a lényeg, hogy mostantól van vesztenivalód.