Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1–2., 2020

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021

Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Az Arab-sorozat 1–7., 2015–2022

Copyright © Borsa Brown, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Tabakovits Nikoletta, Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-12-5

„Attól él valaki, hogy érez, vagy azért érez, mert él?”

1. FEJEZET

Isabella

– Nem ihatod meg, Isabella! Tuti hányni fogsz tőle!

Victoria megpróbálja lefogni a kezem, de tovább döntöm a poharat.

– Na, majd figyeld csak!

Ki akarja verni a kezemből a kristályt, de gyorsan lehúzom az italt, és megveregetem a mellem. A lányok nagyon nevetnek, arra várnak, mikor dobom ki a taccsot, de a fogadásokat mindig komolyan veszem. Márpedig most ötszáz dollárban fogadtunk, hogy három pohár „brutál” koktélt megiszom, és az utolsó után legalább még három órán keresztül nem hányom el magam.

Annyit ki fogok bírni!

Nem vet fel a pénz, de csóró sem vagyok, a szüleimmel élek, és úgy érzem, sikerült megvalósítanom az álmaimat. Ez a fogadás most olyan, mint egy sportesemény. A versenyszellem mindig bennem volt, nyerni akarok most is!

– Ne már! Legalább hányd ki! Nekem nincs egy vasam sem, nem tudlak kifizetni.

– Ne szívassatok, öten csak összedobjátok! Fejenként száz dollár. Mi az?

– Várjunk még azzal három órát.

– Ne reménykedjetek, nem fogom kidobni a taccsot. Egyébként, mondhatom, szép barátnők vagytok. Azért fohászkodtok, hogy legyek a halálomon?

Érzem a táskámban a telefon rezgését, ezért szétcipzározom, és próbálom megtalálni a készüléket. Kiemelem a mobilt, de kiesik a kezemből, és mielőtt földet érne, hármat pattan a pulton.

Basszus!

A csajok persze csak röhögnek. Előrébb dőlök, a kezem összeakad valaki máséval, érzékelem, hogy hozzám ér, ezért amilyen gyorsan csak tudok, felegyenesedem. Piszkosul megszédülök.

Nem is tudom, mi a jobb… ha elhányom magam, vagy ha elájulok?

Nem ért ennyit ez a fogadás…

– Tessék… Remélem, nem lett baja… – nyújtja felém egy fickó a telefont. Le sem bírom venni a szemem a fülig érő szájáról. A lányok mellettünk elhallgatnak, és érdeklődve figyelik a hódító akciót.

Olyan szép a mosolya… De miért ér a füléig?

Esküszöm, jóképű, de egy mesefigura ugrik be róla, ezért féktelen röhögésben török ki. A telefont sem tudom elvenni tőle, helyette megtámaszkodom a pulton, biztos, ami biztos.

– Isabella… – lök meg az egyik barátnőm, de jóformán azt sem tudom, melyik, úgy el vagyok foglalva a saját jókedvemmel. Néha a fickóra nézek, egyre inkább hahotázom. Persze ezzel neki fordított arányban változik a derűje.

– Bocs – hebegem –, de olyan szép a mosolyod. Hogy te milyen jól nézel ki! – Végigsimítom a felkarján a kezemet, mire ismét vigyorogni kezd. – És milyen izmos vagy! – Most a lányok mulatnak jól. Az ürge nem igazán tudja, mit mondjon vagy tegyen.

– Köszi. – Csak ennyit mond.

Uhhh! Megköszönheti egy férfi, ha dicsérik a külsejét? Annyira macsó lett volna, ha figyelmen kívül hagyja a bókomat!

Egyébként is… ez nem volt bók. Állítólag a részegek sosem ismerik el, ha ittasak, de jelenleg még én is tisztában vagyok vele, hogy berúgtam.

Újra csörögni kezd a telefonom, ő a kijelzőre néz, majd felém nyújtja.

– Apa.

Nehezen esik le, hogy a kijelzőről olvasta le a hívó félt.

Jesszus, az apám hív?

Rögvest kijózanodom, átveszem a telefont, és azonnal fogadom a hívást.

– Igen!

– Isabella, hol a francban vagy?

– Bulizom a csajokkal.

– Azonnal gyere haza!

Mi van?

Nem tudom hova tenni ezt az utasítást. Sosem konfrontálódom az apámmal, tulajdonképpen sokkal jobban kijövök vele, mint anyával, és ennek jó oka van. Apám a példaképem, és a hivatása által támogatta az én álmaimat is. És ugyan mi volt az álmom? Hogy olyan lehessek, mint ő.

– Haza? Most?

Szent meggyőződésem, hogy normálisan pörög a nyelvem, de visszakérdez.

– Részeg vagy?

Ciki.

Azt szeretem, ha tökéletesnek lát, próbálok is neki megfelelni, de az ég áldja meg… huszonöt éves vagyok! Mi abban a nagy szó, ha a lányokkal bulizni megyünk?

– Dehogy!

– De! Te ittál! Ismerlek, lányom! Ennél azért lehetnél komolyabb. A te helyzetedben az ember lánya ne legyen kompromittálható!

Az én helyzetem… Na persze.

Ha az ember komoly és felelősségteljes munkát végez, akkor már ki sem eresztheti a gőzt?

Apám elfelejti, hogy ő is volt fiatal.

– Apa, kérlek!

– Fogj egy taxit, és gyere haza! Vagy mondd meg, hogy hol vagy, és odamegyek érted.

Még csak az kéne! A kislány álldogál az út szélén, apuci meg leparkol mellette, beülteti a családi autóba, és hazaviszi.

– De miért?

– Mert baj van!

– Baj? Milyen baj?

– Isabella, az isten verjen meg, azonnal gyere haza! Érted?

Apám az önuralom szigete, minden helyzetben megfontolja a szavait, ez nála szakmai ártalom. Fura érzés kerít hatalmába, hiszen szinte sosem hallottam még őt kikelni magából.

– Persze… – suttogom, majd becsúsztatom a táskámba a telefont.

A lányok közelebb lépnek, Victoria most is poénkodik, ahogy általában mindig.

– Olyan sápadt vagy, hogy most már tuti elveszíted ezt a fogadást. Van még idő kimenni a mosdóba, vagy idehánysz?

A többiek jót mulatnak a beszólásán, a vigyorgó pasi odébbáll, látja, hogy itt és most nem érvényesül.

Szó nélkül lódulok meg a kijárat felé, de Victoria elkapja a karom.

– Hagyj! Mennem kell!

– Isabella! Baj van? Kikísérünk, nehogy megszédülj!

– Nem a slozira megyek, hanem haza.

– Haza? Miért?

– Apám rám parancsolt, hogy azonnal menjek haza.

– Rád parancsolt? – vonja össze a szemöldökét. – Azt hiszi, tízéves vagy? Miért engedelmeskedsz neki? Lehet, hogy a főnököd, de a magánéletedben már nem dirigálhat.

– Hát éppen ez az, Victoria. Apám utoljára kisiskolás koromban parancsolt így rám. Valami baj van.

Kirántom a kezem, nem is tudom, hogy sikerül kijutnom az épületből, de a friss levegőt megérezve mélyet sóhajtok.

Kell egy taxi!

Az út széléhez baktatok, de Tampában kicsit bonyolultabb taxit fogni, mint New Yorkban. Emlékszem, amikor Victoriával ott töltöttünk egy nyarat, azon szórakoztunk, hogy rekordokat döntöttünk. „Taximegállító” rekordot. Hihetetlen, de volt, hogy tíz másodperccel azután már kocsiban ültünk, hogy kitaláltuk, taxit fogunk.

Most meg…

Egy nyomorult taxi sem jön, hogy futna falnak az összes!

– Isabella! Nem hagyom, hogy egyedül menj. Gyere, szerzünk neked fuvart!

Megfogom Victoriát, és magam felé fordítom. Imádom őt, az egyik legjobb barátnőm, de ismerhetne annyira, hogy tudja, ha valami gáz van, akkor senkit sem tűrök meg magam mellett. Nem szeretem a pánikot, nem kedvelem, ha aggodalmaskodnak körülöttem, mert ezek elterelik a figyelmemet, és megtanultam, hogy ha figyelek, az fél siker.

– Victoria! Minden rendben. Taxit én is tudok fogni, ti meg mulassatok tovább. Hívlak, ha van valami!

– Biztos?

Begördül az utcába egy taxi, azonnal az útra ugrom, és intek neki, mire ő lassít, és lehúzódik.

– Majd beszélünk, Victoria! – Nem várok választ, tudom, hogy tovább erősködne. Becsukom a kocsiajtót, miután remegő hangon mondom: – Central Ave.

2. FEJEZET

Bár szédülök, és hányingerem is van, azt hiszem, ennek már nem csak az ital az oka. Az autóban végig azon gondolkodtam, hogy biztos anyámmal történt valami. Sosem aggódtam még a szüleimért, pedig apámért már lehetett volna. Úgy volt természetes, hogy ők aggódnak értem, ők terelgetnek, dédelgetnek, nem pedig fordítva. Némiképp még dühös is vagyok magamra, amiért nem voltam erőszakosabb, és nem követeltem apától, hogy elmondja, mi a baj.

Hogy várhatta el, hogy így induljak haza?

Gyorsan kifizetem a taxit, miközben gyomorgörccsel veszem tudomásul, hogy a házban szinte minden villany ég, és apám bátyjának a kocsija is itt parkol.

Uramisten!

Most már biztos, hogy nagy baj van.

Anyával.

– Anya… – motyogom először az orrom alatt, majd ahogy futni kezdek, egyre hangosabban üvöltöm: – Anya! Anya!

Kivágom az ajtót, apám rögtön előttem terem.

– Isabella!

Megbicsaklik a lábam, mintha most fognám fel, hogy tűsarkú cipőben sprinteltem.

– Anya! – visítom egyre harsányabban, apám pedig úgy bámul rám, mintha most látna először.

– Isabella, nyugodj meg!

– Hol van anya? Mi van vele?

Próbálom apámat odébb lökni, kétségbeejtő, hogy nem engedi. Fogva tart, mintha nem akarná, hogy bármivel is szembesüljek.

– Az isten szerelmére…

– Eressz már el! Anyaaaa!

– Anyádnak nincs semmi baja!

– Isabella!

Nem is tudom, melyikük szavai jutnak el hozzám gyorsabban. Apám megnyugtatása, vagy anyámé, ahogy kimondja a nevemet.

Anyám ott áll a nappali bejáratánál, és legalább olyan döbbenten néz, mint apám. Már-már szürreális a látványa, az, hogy épségben van. A megkönnyebbüléstől elbőgöm magam. Az elmúlt percekben fogva tartott a kétségbeesés, száz és száz dolgot képzeltem el. Elütötte egy autó, karambolozott, infarktust kapott… Lelki szemem előtt láttam véresen és élettelenül feküdni a földön, most pedig itt áll előttem.

– Kicsim! – indul el felém.

Ha valaha voltam tanácstalan az életben, akkor az most van. Persze nem mintha nem könnyebbültem volna meg, de ha a szüleimmel minden rendben, akkor miért van mégis síri hangulat?

Anya magához húz, a vállára borulva zokogok. Talán az ital az oka, nem tudom.

Hátrébb tolom magam, apámra nézek, aki mélyet sóhajt, majd a földre szegezi a tekintetét. Ismerem őt, és bizony ezek a mozdulatok mutatják, hogy bár velük minden rendben van, igenis történt valami.

– Miért kellett hazajönnöm?

– Gyere be, Isabella! Üljünk le a nappaliban.

Rákos. Akkor biztos rákos!

Anya vagy apa meg fog halni, csak nem gyorsan, hanem lassan, a szemem előtt szenvedve.

Most akarják elmondani, mert ma volt valamelyikük orvosnál.

Halálról van szó, érzem.

Apám elénk lép, és hagyja, hogy anyám belém karolva kísérjen beljebb.

Jonathan nagybátyám a kanapén ül, mintha csak egy zombi lenne, maga elé bámul, olykor pedig megrázza a fejét.

Náluk történt valami!

Istenem… Olyan borzasztó, hogy ettől kissé megkönnyebbülök!

Bizonyára a feleségével…

– Bácsikám… – suttogom, de ő rám sem néz.

Apámra sandítok, aki nem húzza az időt, elém áll, és azon az egyenes módján, ahogy mindig is szokta, közli a tényeket.

– Mia meghalt. Meggyilkolták.

Mia?

Meggyilkolták?

Mia Taylor az unokatestvérem, és csak egy évvel idősebb nálam. Ami azt is jelenti, hogy elég jóban vagyunk. Voltunk? Együtt nőttünk fel, még a gimiben is folyton egymás nyakán lógtunk. Az utóbbi években kicsit eltávolodtunk egymástól, de semmi esetre sem romlott meg a kapcsolatunk.

– Micsoda?

– Ma találták meg Miamiban…

– Az nem lehet! Én tegnapelőtt még beszéltem vele, mondtam is neki, hogy jöjjön velünk a mai buliba…

Jonathan meg sem mozdul, anyám és apám pedig olyan meggyötört arccal bámulnak rám, hogy kétség sem fér hozzá, ez a hír igaz.

Nem halhatott meg!

Ilyen nincs!

– Pedig így van, Isabella.

– Nem! Ez biztos valami tévedés, és…

– Azonosítottuk őt. Én és Jonathan.

Azonosítás… Most egész másként tetszik ez a szó, mint amikor munka közben használom.

– Nem. Ezt nem hiszem el! Látni akarom! Most azonnal!

Kihúzom magam, anyám megrökönyödve néz rám, apám pedig csak bólint egyet.

– Holnap láthatod.

* * *

Sosem láttam még Jonathan bácsikámat így összetörve. Mint kiderült, nénikémet az orvos benyugtatózta, és most otthon alszik egy ápolónő felügyelete mellett. A kórházból rögtön a család segítségére siettek, hiszen a bácsikám főorvos a New Tampa kórházban.

Anya a konyhában tesz-vesz, folyton szükségét érzi ennivalót készíteni, amikor valaki van nálunk. Vagy csak eltereli a figyelmét… nem is tudom… Én az elmúlt két órában összeszedtem magam, és végre kész vagyok végighallgatni az igazságot. Apám őszinte lesz velem. Miért ne lenne az? Készre nevelt az ilyen ügyekhez.

– Mindent tudni akarok!

– Még kevés információnk van.

– Apa! Kérlek, most ne úgy beszélj velem, mint a lányoddal, hanem mint a munkatársaddal!

Bólint, egy ideig a kezét tördeli, majd pontosan azon a hangján szólal meg, ahogy eligazítást szokott tartani.

– Tegnap érkezett a bejelentés a Miami Beach-i rendőrséghez. Egy nő hajnalban kivitte a szemeteszsákját, és amikor felnyitotta a hulladéktároló tetejét, akkor látta meg, hogy fekszik benne valaki. – Kicsit kivár, talán úgy érzi, ennyi elég, hiszen ne feledjük, hogy egy közeli rokonunk az érintett. Ő feküdt abban a kukában. Édes Istenem, ezt nem tudom elhinni. – Megerőszakolták és megfojtották. Ezenkívül találtak drogot és alkoholt is a vérében.

Miáról igazából nem lehet elmondani túl sok mindent. Olyan átlagos volt, se nem jó, se nem rossz… Mindig veszekedtem vele, mert sosem voltak céljai, pedig nagyon eszes és szép lány volt. A fiúk terén mindig mellényúlt, akárhányszor szerelembe esett, megcsalt nő lett belőle. Ha az utóbbi időben lett volna valakije, máris előrébb lennék, de Mia jó pár hónapja azt mondogatta, hogy egy időre besokallt a férfiaktól.

Nem volt jellemző rá, hogy buliról bulira járjon, leigya magát, vagy beszívjon. Ha belegondolok… még egy füves cigit sem láttam soha a kezében, pedig azt még én is kipróbáltam.

– És Jonathan bácsi?

– Semmit sem tudnak, csak annyit, hogy Mia elment Miamiba az egyik barátjához.

– Barátjához vagy barátnőjéhez?

– Lányom, az ég áldjon meg! Azt hiszed, nem tudom, hogy ez fontos kérdés? De jelenleg a nénikéd kiütve fekszik, a bátyám meg sokkos állapotban van. Legalább pár órát adnunk kell nekik!

Igaza van. Mégis, hogy képzeltem? Leül a testvére mellé, és faggatja majd, mintha kihallgatáson lenne?

– Segíteni szeretnék! – suttogom.

– Tudom.

– Apa, kérlek! Most ne csak helyeselj! Tudod, mire gondolok.

– Isabella, ne most…

– Én akarom elkapni azt a rohadékot!

– Tudod, hogy ez lehetetlen.

– Miért lenne az? Rám osztod, és kész!

– Ez rendőrségi ügy. Ráadásul Miamié. Tudod, hogy a két FBI-iroda külön van választva. Tampának csak Florida középső és délnyugati területén van jogosultsága.

– Akkor csináld úgy, hogy FBI-ügy legyen belőle, és a mi területünkre kerüljön!

Torkom szakadtából üvöltök rá, amitől meglepődik. Anyám az étkezőn keresztül besétál a nappaliba, ránk néz, majd csak ennyit mond:

– Isabellának igaza van. Sosem használtad ki a helyzetedet, mindig alázatos voltál a munkádban. A család mindig a második volt.

– Ebből elég! – csattan fel apám, de anyám folytatja.

– Nem! Most az egyszer a családod lesz az első! Azt a kislányt még én is sokszor dajkáltam. Lehetett volna éppenséggel a mi lányunk is! Egy kukába dobták, a franc essen belé! A mi Miánkat! És arról, amit előtte átélt, még nem is tudunk!

Anyám elmondta, amit akart, nem tűr ellentmondást, nem várja meg, hogy apán vitatkozni kezdjen, csak megfordul, és visszasiet a konyhába.

Apám rám néz, esdeklő hangon mondja:

– Ez nem szövetségi ügy.

– Akkor tedd azzá, apa!

3. FEJEZET

Elnézem őt, és a kislány korunk jut eszembe. Utáltam, hogy mindig előbb aludt el, mint én. Akkor is ugyanilyen bambán bámultam, arra várva, hogy felébredjen. Most tudom, hogy már soha többé nem nyitja ki a szemét, nem dobja hozzám a párnáját, hogy hagyjam már aludni.

Végigsimítom a homlokát, hideg és kemény. Megfogadtam, hogy csak és kizárólag szakmai szemmel nézem majd az esetét, de a torkom elszorul, a könnyek pedig lefolynak az arcomon. Olyan unokatestvér volt, amilyet az ember csak kívánhat magának. Tulajdonképpen néha testvér volt. Apám és Jonathan bácsikám kapcsolata szoros, így természetes volt, hogy közöttünk is erős volt a kötelék. Néha jó lenne, ha látnánk a jövőt… Jó lett volna, ha évekkel ezelőtt láttam volna, hogy egyszer gyilkosság áldozata lesz, sokkal jobban figyeltem volna rá, noha Mia pont nem olyan lány volt, akinek felügyelni kell a lépteit. Sokkal megfontoltabb volt nálam. Csak azok a fránya célok… Azok nem voltak neki.

Apám csendben áll mögöttem, hagyja, hogy megfogjam Mia kezét és a csuklóját, majd az ujjait simogassam. Pár körme letört, látszik, hogy küzdött az életéért. Vagy ekkor még talán csak a becsületéért. Vajon amikor megerőszakolták, akkor már sejtette, hogy a vég is hamarosan eljön? Vagy fel sem fogta az anyag miatt? Vajon eszébe jutottunk? Az utolsó másodperceiben a családja is vele volt gondolatban, vagy magányos volt, gyenge és kétségbeesett? Olyan jó volna tudni ezekre a kérdésekre a választ, még ha nem is segítene már semmin.

A nyakán egy vaskosabb csíkban fut a véraláfutás, a szakvélemény szerint egy kendőfélével fojtották meg, talán nyakkendővel. Lejjebb tolom a takarót, apám felsóhajt, próbálja figyelmen kívül hagyni, hogy Mia a rokonunk. Meztelenül, kiterítve fekszik előttünk, megannyi zúzódás éktelenkedik a testén, tudjuk, mindegyiknek története lehet. Egy fenyítő ütés, egy élvezetet okozó szadista tett… És a szavak, amiket sosem fogunk hallani… Mit mondhatott neki az a rohadék? És Mia miként könyöröghetett az életéért?

Visszaterítem rá a lepedőt, a vizsgálati anyagban úgyis le lesz írva minden részletesen. Egyszerűen csak látni akartam. A halál sokunk életében nem létezik, amíg nem szembesülünk vele egy közeli családtagunk által. Láttam már megannyi hullát, gyilkosság áldozatát, és sok meg is gyötört, de most érzem, ahogy keményedik a szívem, miközben hálát adok a sorsnak, hogy ezt a hivatást választottam. Igen, a hivatásom az, ami azt kiabálja belül, nem kell ezt az egészet tétlenül néznem. Tehetek valamit Miáért… Bár nem időben, de nekünk, hátramaradottaknak szükségünk van a lelki békénkre, és azt csak akkor kapjuk meg, ha megbűnhődik az, aki ezt tette. Vagy azok… Ki tudja? Lehet, hogy nem is egyszer élte át a nemi erőszakot, hanem többen voltak. Ezt majd a labor megmondja. Nevetséges, hogy bár már minden mindegy, jóformán jelentősége sincs, hiszen Mia halott, de mégis szeretném, ha az derülne ki, hogy egyvalaki volt. Ennek az egésznek a megsokszorozása még elszántabbá tenne, és nem tudom, meddig mennék el.

– Mennünk kell, Isabella!

– Jonathan bácsi látta így?

– Igen.

– Szegény!

Megfordulok, apám hosszan néz a szemembe, majd átölel.

– Gyere!

Lehúzom a vállamról a kezét, és kényszerítem rá, hogy az arcomba nézzen. Azt akarom, hogy minden szavamat komolyan vegye, ne legyen ellenvetése.

– Nyomoznunk kell, apa!

– A rendőrség megteszi.

– Anyának igaza van! Most az egyszer a családot kell előrébb sorolnod. Évek óta elhivatott vagy, hűséges és lojális, sosem használtad ki a pozíciódat, de most Miáról van szó.

– Meg fogják találni a gyilkosát.

– Mi fogjuk megtalálni, apa! Vagy én! Vagy megkapom ezt az ügyet, és nyomozok hivatalosan, vagy titokban fogom tenni, és azzal az egész karrieremet veszélyeztetem. Mit választasz?

– Isabella! Most dühös vagy, de majd megnyugszol, és belátod, hogy egy nyomozó nem dönthet a szíve szerint. Pont ezért nem kaphatod meg ezt az ügyet, mert rokonok vagytok. Te is tudod… Nem is tehetném, hogy neked adjam.

– Ugyan már! Ki kérné rajtad számon? Huszonöt-harminc éve végzed a munkádat, és téged már nem igazán ellenőriznek.

– Nem használhatom ezt ki!

– De most az egyszer kihasználhatod, a francba is!

Nem lehet, hogy nem érti! Nem lehet, hogy még most is képes higgadtan, ennyire hideg fejjel dönteni!

– Komolyan azt hiszed, hogy nekem nem esik nehezemre? Hogy nem akarom kézbe venni ezt az ügyet? De nem tehetem, Isabella! Még csak sikerre sem tudnám vinni, mert érzem, hogy elvakít a bosszúvágy!

– Hülyeség! A bosszúvágynál erősebb motor nincs! Ha most erre nemet mondasz, akkor nemcsak Miát hagyod cserben, hanem engem, anyát, a nénikémet és a saját bátyádat is. És tudod, mit, apa? Még magadat is cserben hagyod. Vagy képes leszel odaállni a testvéred elé, és azt mondani neki: „Ne haragudj, Jonathan, de nem tudok segíteni! Csak temessük el a lányodat, aztán lesz valami. Majd megoldja a rendőrség!”

– Fejezd ezt be, Isabella!

– És ha én lennék? Ha engem találtak volna abban a kukában? Akkor sem nyomoznál?

– Hogy mondhatsz ilyen szörnyűséget?!

– Akkor? Nem értelek! – Nagyot nyel, érzem, hamarosan célt érek. Megfogom az alkarját, és sokkal szelídebb hangra váltok. – Add nekem! Hadd csináljam!

– Ahhoz szövetségi ügyet kéne belőle csinálnom.

– Tudod, hogy ez simán menne. A nemi erőszak, a drog és a gyilkosság is elég indok rá!

– A rendőrség követelni fogja a magyarázatot.

– Mióta követelhet bármit is a rendőrség az FBI-on?

– Isabella! – Két keze közé fogja az arcomat. – Megszenvedtél azért, hogy ügynök lehess. Erődön felül teljesítettél, tanultál, és bár olykor azt éreztem, hogy csak miattam csinálod, rájöttem, hogy neked ez ugyanolyan cél, mint egykor nekem volt. Ne dobd el! Ha kiderül, hogy személyes ügy miatt avatkozunk bele, mindketten az állásunkat kockáztatjuk.

Visszalépek Mia mellé, és kegyetlenül lerántom róla a lepedőt. Apám meglepődik, zavarba is jön, nem akar az unokatestvéremre nézni.

– Mondd ezt neki! Vagy az apjának és az anyjának! Mondd nekik, hogy a karrierünk fontosabb, mint Mia!

Megfogja a lepedőt, gondosan visszatakarja Miát, fél szemmel látom, hogy végigsimítja az arcát.

– Jól van! Keresek valami nyomot, ami Tampához köti az esetet. Hivatkozhatunk egy barátjára, vagy nem tudom… Egyelőre Miamié az eset, és az első az, hogy a működési területünkre terelem a határt. Aztán megtalálom az indokot, amitől szövetségi ügy lesz belőle. – A szemembe néz, úgy érzem, sosem volt ennél szorosabb apámmal a kapcsolatom. – Kezdő nyomozó vagy, Isabella. Nem tudom, fog-e menni, de azt tudom, hogy nagyobb lelkiismerettel senki sem nyomozna ebben az ügyben.

4. FEJEZET

Matteo

– Kizárt! Nem vállalom! – dobom az asztalra a dossziét, és már fordulok is meg, hogy elhagyjam az irodát.

– Mazzola! – rivall rám a kapitány, mire megtorpanok, és hosszan lehunyom a szememet.

Átok, hogy ilyen jól ismerem őt. Tudom egy lélegzetvételéből, hogy mikor mire számíthatok, és most amolyan „én vagyok a főnök” stílusban csattant fel.

Nem szólal meg mindaddig, amíg felé nem fordulok.

– Igen?

Próbálom a vonásaimat kordában tartani, de egy gúnyos fintort azért csak nem tudok elnyomni, amit észre is vesz. Először arra számítok, hogy kioktat, és nyomatékosítja, hogy ezen a kapitányságon minden úgy lesz, ahogy azt ő parancsba adja, de végül mégis baráti hangot üt meg.

– Ugyan már, Matteo! Nemcsak a felettesed vagyok, hanem a barátod is. Nem nagy dolog ez!

Igaz… Valóban a barátom… Például néha megiszunk együtt egy sört… Vagy olyan is volt, hogy meghívott magukhoz, és a felesége vacsorával kínált. Máig nem tudom, hogy miért volt az a vacsora, pedig akkor és ott éreztem, hogy minden csak színjáték. És mégis… Mindennek ellenére talán tényleg mondhatom rá, hogy „barát”.

– Szerinted nem az, szerintem meg igen.

– Ugyanúgy végzed a munkádat, ahogy eddig.

– Legalább harminc nyomozó van, aki mellé beoszthatnád!

– De az isten szerelmére, te vagy a szervezett bűnözési osztály vezetője! Ki mellé tegyem?

Azt hittem, pár mondattal rövidre zárom majd ezt a beszélgetést, de már látom, hogy sikerült őt alaposan feldühíteni. Bruno Piola elég régóta van a pályán ahhoz, hogy ne akasszák őt ki holmi piszlicsáré ügyek. Ahogy elnézem a morcos ábrázatát, egy pillanatra úgy érzem, mintha valami hisztis gyerek lennék.

Megtámaszkodik az asztalán, amitől kissé összegörnyed az egyébként masszív teste. Nem mondom rá, hogy kövér, de nem terepre való már régóta, az egyszer biztos.

Na de mit tehet egy nápolyi? Az evés minden nápolyinak a szenvedélye.

Felsóhajt, majd visszaegyenesedik, és a hajába túr. A torkát köszörülve mereszti rám a fekete szemét, ami úgy elüt halvány tónusú bőrétől, mintha a Mindenható nem tudta volna eldönteni, hogy olasznak vagy valami észak-európainak teremtse-e.

– Mikor érkezik?

– A napokban.

– A napokban? Ma? Holnap? Két hét múlva?

– Matteo, honnan tudjam? Szerinted az orromra kötötték? Szerinted engem nem állítottak kész tények elé? Így is tiszta ideg vagyok. Biztos vagyok benne, hogy itt is szaglászni fog, és elég faramuci érzés, hogy egy FBI-ügynök miatt kell majd raportba vágni a kapitányságot!

Tényleg az. Idejön a világ túlsó feléről egy ügynök, és információkat gyűjt be tőlünk, mert állítólag egy floridai gyilkosság szálai ide vezetnek.

– Miért nem teszed másik osztályra?

– A szervezett bűnözést kérték.

Felé lépek, nem akarok hangosan beszélni, noha itt még a hülye is tudja, hogy amit kimondok, az nem légből kapott semmiség.

– Komolyan azt várod el te is, meg ők is, hogy eltársalgok majd vele a Camorráról?

– Matteo, kérlek!

– Most mi van? Úgy csitítasz, mint valami szűz lány. Ezért jönnek ide, nem?

Mi más lehetne az oka? A Camorra a nápolyi maffia, és messzire elnyúlik a kezük, a tengerentúlra is. Bizonyára voltak ott leszámolások… De teljesen mindegy. Egy amerikai nem fogja megérteni, hogy miről szól itt ez az egész, nem látja majd át, és nem lesz előrébb, hiába tobzódik itt, és hiába lát bele ebbe-abba. Ráadásul, ha rajtam múlik, semmilyen infót nem kap, az tuti!

– Segítenünk kell őket a nyomozásukban! Ez diplomáciai üggyé is válhat, ha nem mutatunk hajlandóságot…

– Hajlandóságot, Bruno? Te azt kéred tőlem, hogy egy vadidegennel dolgozzam majd olyan ügyeken, amelyekben beépített embereim vannak. Az életükkel játszom! A nápolyi maffia az én asztalom, mi a faszt kezdjek egy FBI-ügynökkel, aki egy amerikai gyilkosság ügyében nyomoz?

Harmincöt éves vagyok, és ebből tizenöt éve a szervezett bűnözés ellen harcolok. Szűkebb értelemben pedig tíz éve vagyok nyomozó, és rohadt sok ügyet kellett felgöngyölítenem ahhoz, hogy osztályvezető lehessek. Nem is akármelyik osztályé! Sosem néztem bársonyszékből a dolgokat, a mai napig Nápoly olyan környékén lakom, ahol az ember sok mindent megtudhat, és nem akármilyen barátságokat köthet.

Ki miben hisz.

Egyesek úgy vélik, hogy gazdagokkal, politikusokkal kell érdekkapcsolatokat kiépíteni, szerintem meg pont elég az aljával lepaktálni ahhoz, hogy karriert fuss be. Még Bruno sem tudja, hogy kikkel vagyok jóban, vagy milyen kapcsolataim vannak. Nehezen tudom ezt megfogalmazni… Tulajdonképpen olykor én is kicsit bűnöző vagyok, mert futni hagyok olyanokat, akik nagyobb halakat akaszthatnak a horgomra.

Nem szépítem, egy fos az életem. Nem járok szórakozni, és még a szomszédaimat sem ismerem. A számlámon gyűlik a pénz, amit nem költhetek, mert Piscinola környékén nem szokás luxusautóval begurulni a ház elé. Egyszer elragadtattam magam, és vettem a Sorrentói-öbölben egy házat, ami azóta is ott áll üresen. Egyetlenegy igaz barátom van, aki átlátja az életemet: Romeo. Ő ismert üzletember, és ahányszor leülünk dumálni, jön a szöveggel, hogy legalább adjam ki azt a házat, ha már nem élvezem, mert a turisták zabálnák.

Mit mondhatnék? Én meg a turisták… Majd ha egyszer nyugdíjba megyek, jó lesz az a ház, ha addig nem omlik össze.

– Ne túlozz, Matteo! Az az ügynök nem lesz képben. Ugyan honnan tudhatná egy amerikai, hogy miként mennek itt a dolgok? Egyszerűen csak elviseled őt pár hétig, elkotytyintasz neki félinformációkat, és úgy teszel, mintha nagyon együttműködnél vele. Ehhez értesz, nem?

– Mire célzol?

– Húsz éve átvered a környezetedet.

– Tizenöt… – vágok közbe, mire felnevet.

– Na, az mindjárt más. Szóval te kemény legényekhez vagy szokva, nem holmi FBI-ügynökökhöz. – Csípőre teszi a kezét, az apám jut róla eszembe, mert ő is mindig ilyen önbizalomfröccsel sulykolta belém, hogy meg tudom csinálni a dolgokat. Lehet belőlem a legjobb tanuló, a legjobb focista, a legmenőbb valaki… bárki… Aztán itt hagyott, és belőlem senki sem lett, csak egy nyomozó, aki néha úgy látja, hogy jobban élne, ha a másik oldalt választotta volna. – Pár hét. Talán csak pár nap…

– Az embereimet nem adom ki!

– Nem is kell! Na! Megnyugszol végre?

Megcsóválom a fejemet, végül bólintok. Úgysem tehetek semmit, és talán igaza van. Essünk túl rajta!

– Részletezték azért azt a bizonyos ügyet?

– Gyilkossági ügy.

– Igen, ezt már tudom, de ki az áldozat?

– Fontos?

– Hát, gondolom, az FBI nem minden gyilkossági ügyben végez ilyen nagy horderejű nyomozást. Meg már eleve necces, hogy FBI. Miért nem csak a rendőrség kért tőlünk segítséget?

– Látod, ez jó kérdés. Fogalmam sincs. De lesz rá alkalmad, hogy megkérdezd az új, ideiglenes társadtól.

Felröhög, mintha tudná, hogy erre be fogok pöccenni, miközben én újra megemelem a dossziét.

– Milyen jó ma a humorod! – csapom be magam mögött az ajtót.

* * *

Nem lihegték túl, az egyszer biztos. Valójában nem is kérelem ez, hanem inkább egy parancs. Ellenvetésnek helye nincs. FBI-ügynök jön ide, és nekünk támogatni kell őt a nyomozásban, mert több mint valószínű, hogy a gyilkos ebben a városban él és virul. Az áldozatnak a dokumentumban nincs neve, semmi, de semmi nem derül ki róla. Még a haláláról sem írnak semmit, nem csatoltak fotókat vagy eddig kiderített anyagot.

Na, nem mintha érdekelne!

Nyilván pont leszarom majd ezt az egészet, hagyom, hadd végezze majd az okoska a dolgát. Taylor ügynök! Ennyi róla az infó, meg a lap alján apró betűvel, hogy a drogrészlegen van. A korát elnézve nem lehet túl tapasztalt. Az ilyenek a legrosszabbak. Bizonyítani akarnak, eljátsszák, hogy mindent tudnak, fejjel mennek a falnak, azt hiszik, a diplomájuk majd megvédi őket.

Egyedül szeretek dolgozni, és ennek oka van, nagyjából ugyanaz, amire az egész munkámat alapozom. A kapcsolataim az alvilággal, besúgók, lekötelezettek… Ők mind olyanok, akiket nem mutat be az ember senkinek, még a társának sem. Elég nagy áldozatot hozok ezért az egészért, nemcsak az életben, de sokszor itt, a munkahelyen is elszigetelten létezem. Néha élvezem, néha azonban már frusztrál. Gyakran azon kapom magam, hogy a bűnözők között jobban érzem magam, mint a törvény őrei között, és ez elég ijesztő.

– Miért nem mész már haza? – dugja be Bruno az arcát az ajtón.

– És te?

– Én már megyek is. Várnak otthon…

Milyen kedves, hogy ezt megjegyzi.

Mire nem jó egy barát.

Ilyenkor baromira egyedül érzem magam a világban. Nem foglalkoztat a magány, általában más dolgokon kattogok, de Bruno azért képes rá, hogy okozzon kellemetlen perceket a szívemnek.

Hát ja. A szívemnek esik ez rosszul, nem az eszemnek, mert nagyon is tisztában vagyok vele, hogy azt az életet, amit élek, másképp nem lehet élni.

– Jól van, menj csak. Jó éjszakát!

Beljebb lép, és a szemével az előttem heverő iratokra bök.

– Átrágtad?

– Mit? Nincs ebben semmi.

– Ha már neked sem tűnnek fel benne dolgok, akkor tényleg jelentéktelen lehet. Hamarosan kiderül. Tényleg menj haza! Vagy csajozni! – fűzi hozzá kiabálva a csukott ajtón keresztül.

Remek. Most már jó páran tudják, hogy ma nem ártana nekem egy jó kis kamatyolás.