Barbara Leciejewski

FRITZ ÉS EMMA

Fordította: Fekete Lilla Sára

A mű eredeti címe: Fritz und Emma

Copyright © by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2021 by Ullstein Paperback Verlag

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Fekete Lilla Sára, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

978-963-614-335-0 (papír)

978-963-614-336-7 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Buday Bálint

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Berki Artúr Imre

Borítóterv: www.buerosued.de

Borítófotó: Trevillion Images / Mary Wethey

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Családomnak, szeretettel

1947

Két év telt el a háború vége óta, és Emma még mindig cipelte a köveket. Annak is két éve, hogy véget értek a bombázások, és idegen katonák járták a falu utcáit. Fegyverrel a kezükben valami furcsa nyelven kiáltoztak, Frieda szerint amerikaiul. „Amerikaiak”, mondta fojtott hangon, mintha bármi felhallatszott volna a pincéből. Odalent húzták meg magukat, arra várva, hogy berontsanak, és mindenkit agyonlőjenek az idegen katonák, amire persze ők rá is szolgáltak. Ahogy Fritz mondogatta mindig:

– Egyszer még meglakolunk mindazért, amit most teszünk.

– Az ég szerelmére, Fritz, maradj csendben. Ne mondj ilyet hangosan – felelte Emma, tele aggodalommal.

Bánnák is ezek, hogy Fritz még gyerek, ha egyszer nem tud lakatot tenni a szájára. És a fiúnak lesújtó véleménye volt a nácikról, Hitlerről és az egész háborúnak nevezett őrületről. Egyedül neki, Emmának beszélt erről, amikor már úgy érezte, hogy tehetetlen dühében felrobban. Egyedül benne bízott. Aztán, nem sokkal az összeomlás előtt, Fritzet is magával sodorta a háború. Betöltötte a tizennyolcadik évét, és be kellett vonulnia. Hogy harcoljon a hazáért, bár semmi értelmét nem látta. Emberi számítás szerint kicsi volt az esélye annak, hogy újra találkoznak. Gyorsan megölelték egymást, és futó csókot váltottak, attól féltek, ha ennél több történik közöttük, nem bírják ki a búcsút. De megfogadták, hogy túlélik a háborút. Fritz vissza fog jönni, és együtt fogják leélni az életüket. Aztán a fiú hátra sem nézve elment. Emma azóta semmit nem hallott róla.

Pár héttel később Fritz szüleinek a házát bombatalálat érte. Odaveszett az apja, az anyja, az öccse és a nagyszülei.

Ennek a romos épületnek a köveit cipelte most Emma. Közben minden gondolatát Fritz töltötte ki. Minden egyes kő, amelyet onnan elhordott, kicsit közelebb vitte hozzá. Emma legalábbis így érezte.

Mivel a haláláról nem jött értesítés, Fritzet eltűntként tartották nyilván, de a faluban mindenki azt gondolta, hogy elesett.

Kezdetben a falubeliek segítettek Emmának. Amikor aztán világossá vált, hogy az amerikaiak nem lőnek mindenkit halomra, az emberek újra visszamerészkedtek a házaikba, és elkezdték rendbe hozni az épületeket. Néhányan a Draudt család háza körül is segédkeztek, de hát mindenkinek megvolt a maga baja. Aztán jött a francia megszállás, és azzal tengernyi újabb nehézség. A holtakon meg már úgysem lehet segíteni. Végül már csak Emma járt oda munka után minden este, és ő hordott el néhány követ. Két hosszú éven át.

Elég jól haladt. Már nem úgy nézett ki az egész, mint egy szétbombázott ház, inkább mint egy törmelékes kráter. Néha csak úgy elálldogált előtte. Fritzre gondolt. Arra, hogy mennyire vágyik rá, hogy csak egyetlenegyszer újra láthassa, csak még egyszer hallhassa a hangját, hogy vele élhesse le az életét.

Berakott néhány követ a kosarába, és elvitte a patakpartra. Ez tulajdonképpen még hasznosnak is bizonyult, amikor a patak később kilépett a medréből. Vagy feljebb, az erdő szélére vitte őket, nem messze a házuktól.

1947 áprilisában egyik este megint odament kosarával a romos területhez, ahol valamikor az élettel és vidámsággal teli ház állt. Lehunyta a szemét, és Fritzre gondolt.

– Emma! – hallott meg egy ismerős hangot a háta mögül. – Visszajöttem.

Kinyitotta a szemét, de nem fordult meg. Biztos csak az élénk fantáziája űzi vele ezt a játékot, azt képzeli el, ami után legjobban sóvárog.

– Emma – ismételte meg a hang, és közelebb jött. – Itt vagyok.

2019. április vége

A templom padjaiban pontosan nyolcan ültek. Két presbiter a bal első sorban,[1] jobbra a második sorban két konfirmandus, mögöttük pedig még három öregasszony itt-ott, a szabad sorokban. És Marie.

Ő leghátul ült. Jakob később meg fogja kérdezni, hogy a leghátsó sorokban is jól lehetett-e hallani, amit mondott, bármilyen felesleges is ez a kérdés. Az öregasszonyok úgysem értik, mert rossz a hallásuk, és a hallókészüléket haszontalan pénzkidobásnak tartják. A többiek pedig elöl ültek. Jakob mégis meg fogja kérdezni. Számára ez kulcsfontosságú. Zengő hangon és szívvel-lélekkel hirdette az igét. Marie már ismerte a prédikációt, Jakob otthon előzőleg elpróbálta.

– Jó lesz így? – kérdezte mindig, és azt is tudni akarta, hogy az összes hangsúly jó helyen van-e.

– Remekül csinálod – mondta Marie minden egyes alkalommal, és tényleg így is gondolta.

Jakob úgy prédikált a jelenlévő nyolc embernek, mintha kétszázan hallgatnák egy zsúfolásig telt templomban. Hangjának és gondolatainak a legeldugottabb sarokba is el kellett jutniuk.

Marie nem volt hívő, vagy maga sem tudta pontosan, hogy áll ezzel a dologgal. Szívesen lett volna az Jakob kedvéért, de kétségei voltak afelől, hogy tud-e hinni egy olyan Istenben, aki annyi rosszat, annyi gonoszságot eltűr.

– Az nem Isten műve, hanem az embereké – válaszolta ilyenkor Jakob.

– De miért nem tesz ellene? – vágott vissza rendszerint Marie.

Aztán később elengedték ezeket a vitákat. Meghagyták egymásnak a hit, illetve a kételkedés szabadságát, és Jakob boldog volt attól, hogy a felesége mindennek dacára ott ül a templom hátsó sorában, majd az istentiszteletet követően biztosítja őt arról, hogy mindenki jól hallotta az ő csodálatos prédikációját.

– Ámen! – mondta Jakob, mosolygott, és lejött a szószékről, miközben Wehmeier asszony orgonált. A 316. dicséretet. Jakob és a két presbiter énekelt, a konfirmandusok belebújtak az énekeskönyvükbe, és éneklést mímeltek. Ennek nem sok értelme volt, mert ha ilyen kevesen vannak, minden egyes hangot külön-külön ki lehet hallani. A három asszony közül kettő a megfelelő oldalt keresgélve lapozott ide-oda, a harmadik kívülről, teli torokból fújta a dicséretet. Marie nem énekelt. Inkább hallgatta a többiek énekét, csendben mulatva azon, hogyan galoppozik végig Wehmeier asszony a hangjegyeken, könyörtelenül figyelmen kívül hagyva az összes szünetet. Legkésőbb a második versszak után már behozhatatlan előnyre tett szert a nyolctagú gyülekezettel szemben, és a lassacskán csordogáló ének csak a nagy nyomatékkal leütött és sokáig kitartott utolsó hangnál érte be az orgonakíséretet.

Meleg, tiszta baritonján Jakob ugyanolyan szépen énekelt, mint ahogyan prédikált. Marie tudta, hogy férje nem bánná, ha olyan mély, reszelős és whiskygőzös hangja lenne, mint Tom Waitsnek, de hát senki sem lehet tökéletes.

Az ének után Marie rendszerint kikapcsolta az agyát. Már nem sok minden volt hátra. Néhány hirdetnivaló. Ha volt halott, könyörgés, és az áldás. Aztán Jakob a kijáratnál elköszönt az istentisztelet résztvevőitől. Az egyik presbiter sztoikus arckifejezéssel állt mellette, kezében az adománygyűjtő kosárkával. Eközben a másik presbiter az egyházfi feladatát látta el, és gondoskodott a harangozásról.

Marie utolsóként ment ki az ajtón, aprópénzt dobott a kosárba, és – mintha ismeretlenek lennének – kezet nyújtott a férjének. Néha azzal fenyegetőzött, hogy megcsókolja. Ez nyilvánvalóan nem lett volna túl ildomos, de egyszer meg fogja tenni. Mi kifogása lehetne Istennek az ellen, ha egy nő annyira szereti a férjét, hogy akár palástosan is megcsókolja? Már ha van ez az Isten. Ha meg nincs, akkor meg úgyis mindegy.

Talán csak a presbitereknek és az idős hölgyeknek nem volt mindegy, nekik számít az ilyesmi. Legalábbis Jakob ezt állította. De még ő sem biztos benne. Ehhez nem voltak itt elég régóta, csupán három hete, és nem tudták, mennyire konzervatívok vagy lazák itt vidéken az emberek.

– Csodálatosan beszélt, tiszteletes úr! – mondta Marie, és kezet nyújtott Jakobnak.

Szerette, ha ilyenkor a férje zavarba jön, mosolyát leplezve összeszorítja a száját, és titkon megszorítja Marie kezét.

– Köszönöm! – mondta.

A nő kilépett a napfényre, és lesétált az öt lépcsőfokon a kockakövekkel kirakott templomkertbe.

– Tiszteletes úr! – hallotta, amint az adományokat fogadó presbiter megszólítja Jakobot. – Ráér még egy percre?

Marie felsóhajtott, nekitámaszkodott a templom vaskos kőkerítésének, és arcát a tavaszi napsugár felé fordította. Tapasztalatai alapján az egy perc gyakran fél órát jelentett. A vidéki embereknek, ahogy ezt már volt szerencséje megtapasztalni, mások az időfogalmai, mint a városiaknak. Ez néha jó volt, máskor kevésbé.

– Viszontlátásra, tiszteletes asszony! – kiáltotta oda neki az asszony, az, amelyik az összes éneket kívülről fújta.

– Viszontlátásra – válaszolta kedvesen Marie.

Még nem ismerte név szerint az asszonyt, és szégyellte is magát emiatt. Hiszen legalább azokat az embereket illene ismernie, akik voltak olyan kedvesek, hogy korán felkeltek Jakob vasárnapi igehirdetésének kedvéért. Nekik ezenkívül még azt is el kellett dönteniük, hogy melyik utat válasszák templomba menet: a hosszabb erdőszéli ösvényt vagy a rövidebb, de annál fárasztóbb hegyi utat a sok girbegurba lépcsővel. Akárhogy is, a vasárnapi templomlátogatást nem lehetett megúszni egy kiadós edzésprogram teljesítése nélkül.

– Sikerült már megszokniuk minálunk? – kérdezte az idős asszony.

Ez is annyira tipikus volt, hogy már szemet szúrt Marie-nak: miután elköszönnek, még feltesznek néhány kérdést. Vagy tesznek egy megjegyzést, elsütnek egy viccet, felsóhajtanak.

– Ó, igen… hát… úgy nagyjából – tért ki a válaszadás elől Marie.

Most mit mondjon erre? Ha őszinte akarna lenni, azt kellett volna felelnie, hogy idegennek érzem magam itt minden áldott reggel, amikor kinyitom a szemem. Minden este megbánom, hogy ideköltöztem, mert ebben az élettelen, kicsi faluban az égvilágon semmi nem történik, és alig bírom elviselni a kihalt utcákat és ezt a csendet. Ha nem lenne a férjem, azonnal szedném a sátorfámat. Vajon tényleg ezt kéne mondania? Nem, ilyet az újdonsült lelkész felesége éppen úgy nem tesz, mint ahogy a férjét sem csókolja meg az istentisztelet után.

Az idős asszony mindentudóan somolygott, mintha csak olvasott volna Marie gondolataiban. Aztán bizonytalan léptekkel elindult lefelé a templomlépcsőn. Kezével igyekezett támaszt keresni a korláton, amelyről lepattogzott a zöld festék, és félig megette a rozsda. Helyenként még hiányos is volt, úgyhogy néhány lépést kapaszkodás nélkül kellett megtenni. Kisebb csodával ért fel, hogy még egyetlen idős ember sem esett el itt, de a korlát felújítására vagy legalább a lépcsőfokok megjavítására nem volt pénz. Pénz úgy egyáltalán semmire sem volt, ezt mindjárt az első este a lelkész értésére adták. A gyülekezet utolsó nagyobb beruházása az orgona megvásárlása volt, de annak is már idestova tizenhét éve.

– Az meghaladta az erőnket – így fejezte ki magát a gondnok.

Meghaladta az erőnket. Miközben ezt mondta, egészen meggörnyedve ült a parókia nagy asztalánál, és olyan benyomást tett, mintha személyesen ő erőltette volna túl magát.

Marie az idős asszony után nézett, visszafojtotta a lélegzetét, amikor az asszony az első olyan helyre ért, ahol hiányzott a korlát, és fellélegzett, amikor a keze újra megmarkolta a biztonságot jelentő kapaszkodót. Az egy főre jutó őrangyalok száma kimagaslóan nagy lehet a templom közvetlen közelében.

Marie felnézett, és tekintetével végigpásztázta a völgyet. Ez volt az előnye annak, hogy a templom egy magaslaton állt. Innen fentről volt a legszebb a kilátás, az egyik végétől a másikig be lehetett látni az egész falut. Elragadó volt a fekvése, egyik oldalon az alacsony dombság ölelte körbe, a másikon az enyhén emelkedő, erdőkkel dúsan borított hegyoldal. Egy buja, zöld tenger kellős közepén feküdt. Olyan volt, mintha a házak csak belebucskáztak volna ebbe a rengetegbe, az öregebbek inkább középtájra, az újabbak távolabbra, a külső részekre. Csupa piros cseréptetős családi ház. A falu szélén csordogáló patak képezte a település természetes határát. Az Oberkirchbach[2] helységnevet is a pataknak köszönhette a falu.

Varázslatos volt, Marie mégsem tudta élvezni a kilátást. Képtelen volt arra gondolni, milyen szép is mindez. Csak arra, hogy milyen kicsi! Milyen szörnyen kicsi és lehangoló.

Minden vasárnap ott állt, és próbálta tudatosítani magában, milyen fenséges is ez a táj – a dombok, erdők, mezők. Milyen érintetlen a természet, milyen harapni valóan friss a levegő, milyen enyhülést adó a nyugalom. Csakhogy minden újabb vasárnap reggelen egy újabb héten is túl volt, amit azonban sokkal inkább egy, az életét elnyelő fekete lyuknak érzett.

Nem így képzelte, hogy milyen lesz lelkésznéként, „tiszteletes asszonyként” egy kis faluban élni. Az igazat megvallva nem is képzelte el sehogy. Egy kisvárosban született, és ott is nőtt fel, aztán a tanulmányai kedvéért egy nagyobb városba, végül pedig egy nagyvárosba költözött. A vidéki életről a leghalványabb sejtelme sem volt. Ismert néhány bűbájos kis bajorországi falut, amelyekben az ember turistaként száll meg, hogy gyönyörködjön a szép tájban és a természetben, vagy ahová elvonul egy időre, ha elege lesz a nagyvárosi névtelen tülekedésből. Ahol az idősek magányosan és észrevétlenül halnak meg a lakásukban, és a szomszédoknak csak a lépcsőházban terjengő kellemetlen szag tűnik fel. Vidéken még odafigyelnek egymásra az emberek, plusz természet, plusz friss levegő, plusz nyugalom. Ennyit a klisékről, amelyeknek Marie is felült.

Megkérdezték Jakobtól, el tudná-e képzelni a szolgálatot egy kissé mostoha adottságokkal rendelkező vidéken – hiszen úgyis a Westrich[3]-régióból származik –, mert lenne egy lehetőség. Jakob valójában csak két évet töltött ott kisgyermekkorában, és semmilyen emléke nem maradt róla, mégis azonnal igent mondott. Az első gyülekezete! Kész lett volna bárhová elmenni. És Marie követte volna bárhová. Hát most itt voltak. A senki földjén.

Háta mögül hallotta a két presbiter és Jakob hangját, amint olykor egyetért velük. Nem figyelt oda. Talán arról beszéltek, hogy a kórusnak megint énekelnie kellene az istentiszteleten, akkor pár emberrel mégiscsak többen lennének: az énekesek hozzátartozói és persze ők maguk. Vagy hogy a kéthetente az időseknek tartott bibliaórán kívül nem lehetne-e tartani a parókián egy gyermek-istentiszteletet is.

Parókia alatt a lelkészlakást kell érteni, amelyben Jakob és Marie élt. Az öreg homokkő épület a főutcán állt, a falu közepén, szép kialakítású oromzattal, amelyhez hasonló több is volt a faluban. Egy rég letűnt korról tanúskodtak, amikor ezt a környéket még világszerte úgy ismerték, mint a muzsikusok földjét. Ezekben a házakban éltek a muzsikusok, és innen keltek útra Amerikába, Ausztráliába, mindenfelé. Mindezt büszkén és részletekbe menően mesélték az új lelkész házaspárnak. Azok lelkesen bólogattak, de a ház felszereltsége jobban érdekelte Marie-t, mint a története.

A földszinten volt egy szép, nagy méretű szoba, gyülekezeti teremnek szánhatták, egyházi rendezvények lebonyolítására, nem arra, hogy a lelkész jól érezze magát benne. Ezt hangsúlyozta a jellegtelen berendezés is: nagy, kerek, kihúzható asztal, körülötte egy csomó szék, egy ósdi háromrészes kárpitozott ülőgarnitúra és egy ormótlan tölgyfa komód, amelynek tetején egy rádiós CD-lejátszó árválkodott. Mi mindent lehetne kihozni ebből a szép, tágas helyiségből, gondolta néha Marie, de hát a parókia nem magánház, hanem szolgálati lakás, egy olyan hely, ahol a lelkész a gyülekezet tagjai számára mindig elérhető kell, hogy legyen. Mégpedig, mint ez már kiderült, ez a nappal és az éjszaka bármely óráját jelenthette. Ahogy a hajlott hátú főgondnok megfogalmazta, a lelkész a nap huszonnégy órájában és a hét minden napján gyakorolja a hivatását. A lelkészség nem munka, hanem maga az élet.

Marie legszívesebben mondott volna néhány keresetlen szót ennek az embernek, de persze nem tehette meg. Ez nem így működik. Jakobot boldoggá tette, hogy gyülekezetet kapott. Hogy fent állhatott a szószéken, és elmondhatta gondosan megírt prédikációit. Boldoggá tette, ha az emberek kéréseikkel és gondjaikkal hozzá fordultak, teljesen mindegy volt neki, hogy banális vagy életbevágó dolgokról volt-e szó. Jakob boldog volt, és ami Jakobnak jó volt, az jó volt Marie-nak is. Általában meg tudta győzni magát erről, és többnyire valóban így volt: amikor Jakobot ragyogni és nevetni látta, ő is vele nevetett, emellett pedig minden más eltörpült.

− Akkor hát kedden találkozunk − mondta a főgondnok, akit Eberhard Wiesnernek hívtak, és akinek a nagy-nagybátyja – ahogy épp az imént mesélte Jakobnak – valamikor itt, Oberkirchbachban volt lelkész.

− Igen, kedden − válaszolta Jakob, és odaszólt Marie-nak: − Csak gyorsan átöltözöm.

Palástosan átviharzott a templomon, odalépett a kis sekrestyéhez, ami tulajdonképpen nem volt más, mint egy dohos szagú gardróbszekrény. Egy perc múlva már jött is vissza, kulcsra zárta a templomot, és homlokon, majd szájon csókolta Marie-t.

− Milyen volt? – kérdezte súgva, bár már senki nem volt ott.

− Csodálatos! – mondta ő.

− Jól lehetett hallani?

− Persze! Nagyon is jól! Bár többen hallották volna!

− Húsvétkor elég sokan voltak.

Húsvétkor volt a beiktatási ünnepség. Jakob elődje tartotta a nagypénteki istentiszteletet, és Jakob a húsvétvasárnapit. Marie-nak már akkor feltűnt, hogy az előző lelkész, ugyancsak fiatalember, egyszerre tűnt kimerültnek és megkönnyebbültnek. Viszont Jakob boldogsága első prédikációjakor túláradó volt.

– Igen, húsvétkor!

– Talán többen járnak majd templomba, ha véget ér a szünidő – fontolgatta Jakob.

Marie-nak efelől voltak kétségei. Mintha abból indulnánk ki, hogy mindenki, aki most szabadságon van, buzgón jár templomba. Ők esetleg szenteste jönnek el, egy kis igazi karácsonyi hangulatért. Talán még húsvétkor vagy konfirmáció idején, de nem ám egy közönséges vasárnapon. Jakob azonban optimista volt. Mindig a legjobbra számított, miközben Marie épp ellenkezőleg, ő eleinte mindig a legrosszabbra. Marie-nak ugyanakkor be kellett ismernie, ha nincs Jakob, ő maga sem lépte volna át a templom küszöbét.

– Szeretlek – mondta Marie.

A szó egyszerűen kibuggyant belőle. Ki kellett mondania, minden áldott nap, ugyanúgy, ahogy állandó késztetést érzett arra is, hogy megérintse Jakobot. Ez mit sem változott az első találkozásuk óta. Már hat éve, hogy megismerkedtek, és egy évvel később össze is házasodtak. A lángoló szerelem időszakát már maguk mögött hagyták, de náluk ez az időszak nem múlt el úgy, ahogy mondani szokás.

– Először szerelmes lesz az ember, aztán az érzés fokozatosan egy igazi, mélységes szeretetté alakul át, és ha az embernek szerencséje van, akkor ez nem is múlik el. – Régebben mindig ezt mesélte Anna, Marie tíz évvel idősebb nővére.

Két húgának, Marie-nak és Sarah-nak tanítgatta ezeket a legfontosabb tudnivalókat az életről és a szerelemről. Marie meg csak úgy égett a vágytól, hogy mindezt a csodát maga is átélje.

Először tizenöt éves korában lett szerelmes, de egy felejthető első csók véget is vetett a kapcsolatnak. Tizenhét évesen egy évig tartott a szerelmi bánata, ami annyira meggyötörte, hogy azt hitte, bele fog halni. Húszéves korában végre aztán beleszeretett valakibe, aki viszontszerette. És aki csókolózni is tudott. Nyári szerelem volt, az első férfi az életében, tulajdonképpen egész jó volt, de ez az „egész jó” nem tartott semerre. A nyárral együtt vége lett a szerelemnek is, és szó sem volt arról, hogy mélységes szeretetté alakult volna át. A negyedik kapcsolat kábé olyasmi volt, ahogy Anna mindig mondta, legalábbis Marie erről győzte meg magát. A szeretet mindenesetre volt annyira mély, hogy a barátjával még egy másik városba, Münchenbe is elköltözzön. Ott aztán hamarosan felbukkant a következő szerelem. És beleszeretett a városba, amely olyan volt, mintha neki találták volna ki, szép, tiszta, otthonos és nagy, tele olyan emberekkel, akik nem ismerik egymást, és nem várnak el egymástól semmit. Az ötödik kapcsolat után jött a hatodik, hetedik, nyolcadik és kilencedik. Marie szerelmes lett, egy ideig úgy találta, hogy a szeretet inkább sekély, mint mély, aztán hagyta múlni az egészet.

És egyszer csak jött Jakob. Vele ismerte meg az igazi szerelmet. És rájött, hogy Anna hülyeséget beszélt, mert a szerelem soha nem ér véget. Marie még mindig olyan szerelmes volt Jakobba, mint a legelső napon, és Jakob is ugyanígy érzett.

– Én is szeretlek – mondta Jakob.

Kellő óvatossággal, kéz a kézben baktattak lefelé a templomlépcsőn.

– Mi lesz kedden? – tudakolta Marie.

– A 750 éves jubileum miatti összejövetel.

– 750 éves jubileum?

– Tulajdonképpen a falu születésnapja. Kedden eljönnek a szervezők.

– És mi közöd neked mindehhez?

– Én vagyok a lelkész.

– És?

Jakob mosolygott.

– Én vagyok a lelkész – mondta még egyszer.

A büszkeség, a boldogság és a hála egy-egy árnyalata bujkált a szavaiban. És úgy érezte, hogy magyarázatnak ennyi elég. Marie csak azért kérdezősködött, mert mindig attól félt, hogy visszaélnek Jakob határtalan jóságával és segítőkészségével. Mi sem természetesebb, a faluban a lelkész egy intézmény, és egy ilyen nagy rendezvényt – ahogy Marie látta: egyáltalán az egyetlen rendezvényt – nem terveznek nélküle. Lehet, hogy valami különleges feladatot szánnak neki. Ezt kedden fogja megtudni.

Amikor leértek a lépcsőn, és a főutcán balra kanyarodva a parókia felé vették az irányt, egy idős férfi jött velük szemben. Bár hajlottan, bottal járt, léptei erőről és határozottságról árulkodtak. Járás közben a szemét két méterrel maga elé konokul a földre szegezte, állkapcsát olyan szorosan préselte össze, hogy rossz volt nézni. Marie biztos volt benne, hogy az öreg nem fog köszönni nekik, ahogy abban is, hogy a férfi barátságtalan viselkedése nem fogja Jakobot eltántorítani attól, hogy szívélyesen üdvözölje.

– Jó napot! – köszönt rá Jakob olyan őszinte kedvességgel, hogy Marie már csak ezért is meg tudta volna ölelgetni.

Az idős férfi a várakozásnak megfelelően egy árva szót sem szólt, egyszerűen levegőnek nézte a lelkészt és a feleségét. „A nyavalyás!”, gondolta Marie, de rögtön el is szégyellte magát. Talán csak nem vette észre őket. Sok idős ember bezárkózva él a saját kis világában, és keveset észlel abból, ami körülötte történik. Vagy csak sokat van egyedül, és már elfelejti, hogyan kell viselkedni. Bármi lehet a magyarázat.

– Hm! – mondta Jakob halkan, miután elmentek egymás mellett.

Marie sejtette, milyen vihar dúl a lelkében. Vissza akarta fogni, de Jakob már elengedte a kezét.

– Egy pillanat! – mondta Marie-nak, és az öregember után szaladt. – Ne haragudjon! – szabadkozott, amikor utolérte. – Nagyon neveletlen voltam, be kellett volna mutatkoznom, hisz mi még nem is ismerjük egymást. Jakob Eichendorf vagyok, a gyülekezet új lelkésze.

Kezét nyújtotta az idős férfinak. Bár amaz megállt, és még rá is nézett, de nem tűnt úgy, hogy megfogja Jakob jobbját, amely megalázva csüggött a levegőben. Jakob nem húzta vissza, várakozott. Marie szíve szaporán vert dühében, ahogy ezt nézte. Jakob nem fog visszakozni, inkább lenyeli a teljes megaláztatást, ha az öregember fogja magát, és továbbmegy. Kinézte belőle. Ahogy ott áll, és Jakobra szegezi a tekintetét, mintha minden pillanatban kész lenne nekiugrani, vagy ráemelni a botját. De ha utólag megkérdezné Jakobot, miért csinálja ezt, csak ennyit felelne: „Én vagyok a lelkész.”

Aztán egy örökkévalóságnak tűnő pillanattal később az öreg átvette a botját a bal kezébe, és viszonozta a kézfogást. Kifejezéstelen arccal megrázta Jakob jobbját, majd annyit mondott:

– Jól van! Örvendek!

– Én is örvendek – mondta szívélyesen Jakob.

Bár az öregember nem mutatkozott be, és így nem tudhatta meg azt sem, hogy hol lakik, hozzátette:

– Alkalomadtán meglátogatom, ha nem bánja.

Az öreg visszavette a botját a másik kezébe, bólintott, dörmögött valamit, és továbbment.

– Viszontlátásra – kiáltotta utána Jakob.

– Igazi hős vagy – mondta Marie, amikor Jakob utolérte.

Átkarolta a férfi derekát, és fejét a vállára hajtotta. A falusiaknak talán már ez is sok volt, talán nem nézték jó szemmel, és a függöny mögött a fejüket csóválták. Na de kit érdekelnek?

[1] A protestáns egyházakban a presbiterek többnyire a lelkész mellé választott, világiakból álló döntéshozó testület (presbitérium) tagjai.

[2] Szó szerinti jelentése: „Felsőtemplompatak”.

[3] Régió Németország délnyugati, Franciaország északkeleti részén.

1947

A ház odaveszett, de Emma megvan. Vagy: Emma megvan, de a ház odaveszett. Ez a két gondolat kavargott a fejében. Emma! A ház!

A ház. Persze nem az épület volt a lényeg, a falak és a téglák, és nem is a helyükön tátongó kráter. Hanem az otthona, az emberek, akik éltek benne. És az, hogy ők most hol vannak.

– Visszajöttem – ismételte színtelen hangon, mire a lány végre megfordult, könnyáztatta arccal rohant felé, és átkarolta a nyakát. Emma.

– Fritz! – zokogta.

Fritz érezte, hogy a nyaka nedves a lány könnyeitől.

– Emma! – suttogta, de nem tudta levenni a szemét a kráterről.

– Tudtam, hogy élsz. Tudtam, tudtam – susogta Emma újra meg újra.

Hogy élsz…

De valóban él-e még?

Megpillantotta a telek sarkában magányosan álló csenevész fácskát, a ringlófát, amelyet az apja ültetett néhány évvel azelőtt, mert snapszot akart főzni a gyümölcséből.

– Magasságos ég, hiszen ez a Fritz! – rikoltotta egy magas hang az utca túloldalán.

Összetéveszthetetlen hang, csak Ida Hennemanné lehetett. Az egész faluban visszhangzott.

– Te vagy az, Fritz, hát tényleg megjöttél? – kiáltott fel újra a maga fülhasogató módján. – Nézd csak, Helmut, a Fritz! Itt van a Fritz!

Fritz összerándult. Emma felegyenesedett. Felemelt kézzel, egyetlen szó nélkül jelezte a két falusi járókelőnek, hogy lehetőleg fogják vissza magukat.

– Jól van, na – mondta Ida most már kevésbé hangosan, viszont annál nagyobb igyekezettel és kicsit ijedten.

Emma nagyon értett ehhez. Elég volt egy pillantás vagy egy gesztus, és máris tudta mindenki, mit kell tennie. Felnéztek rá. Már az iskolában kivívta magának a tiszteletet, még a fiúk sem mertek szemtelenkedni vele. Csak Fritz engedhetett meg magának néhanapján egy kis csipkelődést, mert Emma mindig elértette, és mert tudta, hogy a fiú szerelmes belé. Mindig is az volt, gyerekkoruk óta. Efelől semmi kétsége nem volt.

Egy napon jöttek világra, 1927. január nyolcadikán. A bába még sok év múltán is kezét tördelve mesélte, hogy azon a fagyos szombati napon miként szaladgált a falu egyik végéből a másikba, mert Irma Hilles és Elsa Draudt egy időben vajúdtak. Két barátnő, akik egyszerre mentek férjhez, ugyanakkor estek teherbe, és egy napon hozták világra a gyerekeiket. A fájások között mindkét fiatalasszony azt bizonygatta az édesanyjának és a bábának, hogy nem szándékosan csinálják. Ki is sejthette volna ezt előre? A férfiak az utcán álltak, és nézték, hogy rohan el a bába a felvégre, aztán újra vissza az alvégre. Mígnem aztán Rudi Querfelder előhozta a biciklijét, ráültette a szülésznőt a csomagtartóra. Attól kezdve ő fuvarozta fel-alá a faluban, egészen addig, amíg a kis Fritz fel nem sírt, és Elsa, az édesanyja kimerülten a levegőbe nem bokszolt sírva-nevetve azt kiáltva:

– Győztünk!

Ám ezt korai volt kijelenteni, mert mire a bába megérkezett a felvégre, a kis Emma is megszületett, már csak a köldökzsinórt kellett ellátni.

– Nem akart várni – ragyogott Irma, a boldog és büszke anyuka. – Megoldotta, egyedül.

– Na, vele aztán nem sok gondja lesz – mondta a bába. – Kiharcolja magának, amit szeretne.

Micsoda boldog nap volt! Rudi Querfelder lett a nap hőse, és mivel a Hilles és a Draudt családot is jól ismerte az egész falu, valamint mindkét család számos rokonnal és baráttal rendelkezett, Fritz és Emma világrajövetelét az egész település megünnepelte. És a falu emlékezete mindmáig meg is őrizte ezt a történetet.

Mivel anyukáik jó barátnők voltak, mi sem volt természetesebb, mint hogy a két gyerek együtt nőjön fel. Kisgyerekként egymás játszópajtásai voltak, később együtt írtak leckét, és a fennmaradó idejükben rossz fát is együtt tettek a tűzre. Szinte mindig ők ketten voltak a gyerekbandák vezéralakjai. Ahol Emma és Fritz megjelent, ott mindig történt valami. Együtt csatangoltak az erdőben, és megesett, hogy úgy eltévedtek, mint Jancsi és Juliska; a szüleik és pár segítőkész falubeli szomszéd kénytelen volt a keresésükre indulni. Amikor ez aztán néhány héttel később megismétlődött, akkor Fritzet – életében először és utoljára – gyengéden elnáspángolta az apja.

– Nem is fájt – súgta Emmának, aki egy hét szobafogságot kapott, ami aztán két nap után ugyancsak feledésbe merült.

Egy másik alkalommal egy saját építésű csónakban próbáltak meg leúszni a Kichbach patakon. Persze néhány méter megtétele után felborultak, mert a csónak megtelt vízzel. Csuromvizesen kecmeregtek partra, és Filser gazda tanyáján beásták magukat egy szénaboglyába, hogy megszárítkozzanak, és ne derüljön fény a dologra. De Filser rajtakapta a gyerekeket, és így aztán a szülők is értesültek a balesetről. Még akkor sem váltak el útjaik, amikor Fritz gimnáziumba ment, Emma pedig a polgári iskolába. Csak akkor már nem fára másztak, hanem táncolni jártak, vagy a szomszédos Umwegen mozijába. El sem tudták képzelni, hogy akár egyetlen napot is egymás nélkül töltsenek el.

Egészen a közös tizennyolcadik születésnapjukig. Régóta együtt voltak már, és össze akartak házasodni, mihelyst a maguk lábára állnak.

– A háborúnak pillanatokon belül vége lesz – súgta Fritz Emma fülébe.

– Miből gondolod? – súgta vissza Emma.

– Tudom. Mindenki tudja. Figyeld csak meg, mennyi időt töltünk a pincében, ha jönnek a bombázók. Egyre hosszabb ideig vagyunk lent. És Hitlernek hamarosan annyi. Hála Istennek!

Emma gyorsan Fritz szájára tapasztotta a kezét. Bár maguk közt voltak, a lány mégis nagyon félt, hogy valaki meghallhatja és besúghatja Fritz szavait.

De még mielőtt valóra vált volna Fritz jövendölése, neki is be kellett vonulnia. Legszívesebben dezertált volna, de annak a családja itta volna meg a levét, és úgy volt vele, hogy az egész nem tarthat már soká. Igaza lett, mégis, amit a háború utolsó hónapjaiban, majd a fogságban átélt, elég volt ahhoz, hogy az egész életét romba döntse. Éppúgy, mint a házat, amely valaha itt állt.

– Mi történt? – Ajka hangtalanul formálta a szavakat.

Emma felpillantott. Fritz tudta, mit lát a lány. Beesett arcát, az elfojtott kiáltások miatt összeszorított száját és üveges szemét, amely az elmúlt években sokféle formában látta a halált.

– Telibe találták – mondta Emma lágyan.

Az ő szájából még ezek a szavak is elviselhetőbbnek hatottak. Persze a tényen, hogy a házat lebombázták, ez mit sem változtatott.

– Nyilván az umwegeni vasútállomás volt a célpont – tette hozzá.

Az állomás, amely legfeljebb pár száz méterre volt innen.

– Meghaltak? – kérdezte.

Halott, halál – ezek a szavak számára időközben annyira hétköznapivá váltak, mint a zabkása vagy az almás pite. Annyi volt a halott.

– Igen – mondta Emma –, mindenki.

Mindenki. Képek tolultak fel Fritz agyában. A búcsúzás képei. Az a szeretetteljes mozdulat, ahogy az anyja kezébe vette az arcát, ahogy a szemébe nézett, és kérte, hogy vigyázzon magára, amennyire csak tud. Ahogy az apja, aki túl jó volt erre a világra, némán, összeszorított szájjal, mérhetetlen önuralommal megmarkolta a kezét. Ahogy a nagyanyja utánaintegetett az ablakból. És Alfred… a kisöccse…

Fritz lerogyott a földre. És megint elnyomta magában az üvöltést, mert ha nem így tesz, darabokra szaggatta volna, ami előtör a bensőjéből.

Emma mellette térdelt, és átfogta karjával, testével, egész lényével. Emma még itt volt.

2019. április 30.

Kedden este hat oberkirchbachi lakos gyűlt össze a parókián: Lothar Filser, a helyi polgármester, Eberhard Wiesner, a gyülekezet főgondnoka, August Mewes, a Dalos Egyesület elnöke, Dieter Spengler, a Sportegyesület elnöke, Liesel Hilles, a Vidéki Asszonyok Egyesületének elnöke, és Alois Lämmer, az úgynevezett krónikás. Az embernek az a benyomása támadhat, mintha a kis falu csupa elnökből állna. És egy gátlásosnak tűnő krónikásból, akinek már jó pár éve az a kedvtelése, hogy mindenfélét összeszed, ami a helység történetével kapcsolatos. A tervek szerint ebből az anyagból kell majd összeállnia a falu krónikájának a 750 éves jubileumra.

Marie már mindenkivel megismerkedett, legalábbis futólag, kivéve Alois Lämmert és a Sportegyesület elnökét. Első itteni napjukon a polgármesteréknél viziteltek. A tömzsi és kicsit mindig ideges Filser polgármester köszöntötte őket, felesége pedig kávéval és házi süteménnyel kínálta a házaspárt. Pár napra rá August Mewes és felesége néztek be hozzájuk a parókiára, és meghívták Marie-t a Dalos Egyesületbe. Marie azt állította, hogy nem tud énekelni, botfüle van. Dalegylet! Népdalok és keményített fehér ingek. Sem a teste, sem a lelke nem kívánta. Az viszont tényleg igaz, hogy nem tud jól főzni. Varrni, kézműveskedni meg végképp nem, valamint a kertészkedés is meglehetősen távol áll tőle. Így aztán a Vidéki Asszonyok, akiknek képviselői másnap ostromolták meg, szintén nem jártak sikerrel. A sportkör elnöke alighanem sejtette, hogy szintén nem számíthat rá, így őt végül megúszta.

Bár az egyesületi felkéréseket ügyesen elhárította, hamar felismerte, hogy így is jelentős pozíciót tölt be a faluban, ennélfogva nem maradhat egyszerűen Marie. Nincs mese, ahogy a legtöbben az egyszerűség kedvéért szólítják, ő a tiszteletes asszony. Ez pedig már önmagában is bizonyos elvárásokat jelent, még ha Marie nincs is teljesen tisztában ezek természetével. Ahogy ez már a keddi összejövetelen is megmutatkozott. Nem vonulhatott vissza csak úgy a tetőtéri magánszférájába egy jó könyvvel. Másrészt az is tény, hogy semmiféle hivatalos tisztsége nem volt.

– Hogy lesz holnap? – kérdezte Jakobot a falu tiszteletre méltó polgárainak összejövetelét megelőző estén. – Ott kell lennem? Úgy értem, ezen az alkalmon?

– Hát persze, hiszen úgyszólván mi vagyunk a házigazdák – mondta amaz vigyorogva.

Az ő számára ez természetes volt.

Rendben, tehát ő a vendéglátó. Na, jó, ezzel már lehetett kezdeni valamit, de azonnal új kérdések merültek fel.

– Készítsek valami harapnivalót?

Jakob, aki jól tudta, mekkora konyhatündér Marie, vakargatni kezdte a fejét.

– Talán valami rágcsálnivalót – javasolta. – Néhány miniszendvicset.

– Sajtsünit, esetleg?

– Akkor olyan alsószoknyát és kötényt is viselned kell, mint az ’50-es évek született háziasszonyai.

– A sajtsüni megint divat – világosította fel Marie. – Nemrég olvastam valahol.

– Csinálj, amit csak akarsz. Elég lesz egy kis keksz és sósrúd.

– Sósrúd?

– És sör – mondta Jakob.

Így aztán a szomszéd község egyetlen szupermarketjében megvették a sört, a sósrudat és ráadásképpen még némi kekszet. Marie annyira gyérnek találta a felhozatalt, hogy nem sokkal fizetés előtt visszafordult, és egy sárgadinnyét, szőlőt, valamint különféle sajtokat is tett a bevásárlókocsiba. Színes, csillogó műanyagnyársakat is felfedezett, pici szívecskékkel a végükön.

– Ezzel még a Vidéki Asszonyok is bevennének maguk közé – ugratta Jakob.

Marie csak azért is berakott a kocsiba még néhány mártogatóst, egy üveg olívabogyót, némi sonkát, két bagettet és egy csomag sós kekszet.

A gyülekezeti teremben megterített asztal valóban nagyon hívogatóan nézett ki, és amikor a szervezőbizottság tagjai megérkeztek, nem győztek ámuldozni és dicsérni a háziasszonyt. Marie vegyes érzelmekkel fogadta az elismerő szavakat, de Jakob láthatóan örült.

– Kérem, foglaljanak helyet, helyezkedjenek kényelembe, és lássanak hozzá. Kit szabad sörrel kínálnom? – kérdezte Jakob.

Az emberek pillantása zavartan vándorolt Jakob és Marie között ide-oda. Mintha Marie ment volna fel vasárnap a szószékre.

– Jakob, kérlek, te most ülj le – mondta Marie sietősen. – A fizikai jóllétért ma este én felelek.

Fizikai jóllét! Miféle szavakat használ? És hogyhogy nem vette észre azt a féreglyukat a házban, amely több évtizeddel repítette vissza a múltba? Innen eredhet valószínűleg a sajtsüni ötlete is. Mosolyt erőltetett az arcára.

– Ki kér sört? De van borunk is. És persze gyümölcslével vagy vízzel is szolgálhatok.

A férfiak mind a sörre voksoltak. A Vidéki Asszonyokat képviselő Liesel Hilles és Jakob fehérbort kértek.

Marie eltűnt a gyülekezeti teremből nyíló konyhában, hogy behozza az italokat. Átszűrődtek hozzá a hangok, a kissé idegen színezetű dialektust – valahol a lágyság és a nyerseség között – még szoknia kellett. A hangerőt is, mert mindenki folyamatosan és nagyon hangosan beszélt. Jakob lágy baritonja szinte elveszett a hangok tengerében. És az a kacagás! Szintén harsány, ráadásul az elején gyakran egy kurjantás vezette be.

– Az itteniek nyersek, de jószívűek – figyelmeztette őket a polgármester, már az érkezésükkor. – Akit egyszer a szívükbe zárnak, annak ott örökös helye van. – Aztán cinkosan hunyorítva, bizalmasan hozzáfűzte: – De fordítva is igaz. Ha elszúrtad velük a dolgot, megnézheted magad, akár visszamenőleg, egészen a kőkorig.

Jakobot távolról sem fenyegette ez a veszély, Marie-val azonban már máshogy állt a dolog. Önfejű volt, makacs, időnként szeszélyes. Nem tudott alakoskodni, sem a nyelvét féken tartani. A házasságukban ez nem jelentett problémát, Jakob pont azért szerette, amilyen volt, és a rossz oldalait is humorral kezelte, de az emberek többségével nehezen jött ki. Öntörvényű és túlontúl szuverén személyiség volt. Megszokta, hogy azt tesz, amit akar, és eddig nem túl sok kompromisszumot kellett kötnie. Oberkirchbachban azonban úgy tűnt neki, hogy az élet másból sem áll, mint kompromisszumokból. Minden lépést, minden kimondott szót mérlegelnie kellett, mert senkit nem akart megbotránkoztatni. Már csak Jakob kedvéért sem. Persze időbe telik, míg az ember beleszokik egy új helyzetbe, Marie azonban már néhány nappal a költözésük után kételkedni kezdett, hogy fog-e ez neki valaha sikerülni ebben a kis faluban.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte Liesel Hilles.

Ott állt az ajtóban, és Marie-t figyelte, ahogy az italokat töltögeti.

– Nem, köszönöm, mindjárt megvagyok – mondta.

– Jöjjön csak. Csináljuk váltásban. Akkor nem kell a tálcát cipelnie – mondta Hilles asszony.

Okos, gyakorlatias nő volt, hegyes, de kedves arcú, hajában tartós hullám, ami a hatvan feletti nőknél tipikus volt Oberkirchbachban.

– Váltásban? – kérdezte Marie.

Ezt nem értette ebben az összefüggésben. Hilles asszony nevetett:

– Egymás után, ne mindet egyszerre – magyarázta.

– Ja, vagy úgy!

– Ha sokszor hallja, idővel majd megérti!

– Igen, én is úgy gondolom – mondta Marie, holott egyáltalán nem volt olyan biztos ebben.

– Tulajdonképpen tegeződhetnénk, nem? Liesel vagyok.

– Igen, persze. Örömmel. Marie vagyok.

Liesel bevitte az első két pohár sört a szobába. Marie, két másikkal a kezében, követte.

– Egy pohár hiányzik még – állapította meg Liesel.

– Egy pohár sör Filser úrnak, és két pohár bor neked meg a férjemnek – számolt utána Marie.

– És magadat nem számoltad?

– Ó, én azt sem tudtam, leüljek-e közétek – vallotta be Marie.

– Ugyan, menj már – kiáltott fel Liesel azzal a harsány szívélyességgel, amelyet a polgármester említett. – Hozz magadnak valami innivalót, és gyere!

Így hát Marie töltött magának egy pohár fehérbort, és leült a többiek mellé a nagy asztalhoz. Harmincnégy évükkel Jakobbal messze ők voltak a legfiatalabbak. A többiek mind ötven-hatvan felettiek voltak. Ruházatuk is elütött a többiekétől. Számukra a farmer és póló volt természetes, Jakob csak igazán kivételes alkalmakkor hordott öltönyt. Aki nem ismerte, annak eszébe nem jutott volna, hogy rendszeresen palástot visel. Inkább művésznek látszott. Rövid barna haja makrancosan nőtt összevissza, ahogy a forgói diktálták. Ettől a külseje, legalábbis ahhoz képest, hogy lelkész volt, igencsak unortodoxnak hatott. Kölyökképe, amin nem serkent igazi szakáll, szintén megtette a magáét. Jakob úgy nézett ki, mint egy tizenéves a felnőttek között, főként hogy közvetlenül a sportkört képviselő Dieter Spengler mellett ült, akinek olyan bicepsze volt, mint egy súlyemelőnek, és olyan hátizomzata, mint egy bikának. Jakob mellett kihagytak egy helyet Marie-nak, tehát mindenki természetesnek vette, hogy részt vesz a megbeszélésen. Megérintette Jakob lábát, épp csak annyira, hogy az megérezze, de a többiek ne vegyék észre. Jakob ugyanolyan gyors, szeretetteljes pillantással nyugtázta a gesztust.

– Szolgálják ki magukat – mondta ezután, és kivett egy sajtnyársat, mire a vendégek is vettek a sajtsüniből, és nosztalgikus hangulat lett úrrá a társaságon.

– Hát ez pont olyan, mint iskolás koromban, amikor buliztunk – emlékezett vissza Liesel.

– Pontosan – mondta egyetértően Filser, majd Marie sajtremekét dicsérte, mondván, hogy nemcsak különféle szőlőfajtákat, hanem különböző sajtféleségeket is felhasznált hozzá.

Latolgatták, hogy bor vagy sör passzolna inkább hozzá. Marie örült. Egyszer csak felugrott, és hozott néhány zacskó krékert a konyhából.

– Ez is jól illik hozzá.

– Szerintem még egyszer beszélnünk kéne a Vidéki Asszonyokról, nem gondolod? – fenyegette meg tréfásan Liesel, majd Marie zavarát látva jóízűen felnevetett. – Vicceltem! – mondta. – De csak rajtad áll, a mi ajtónk sarkig tárva.

– Most már térjünk rá a 750 éves jubileumra – javasolta Filser.

Wiesner presbiter egyetértően megkopogtatta az asztalt, a többiek bólogattak.

– Tehát… – kezdte energikusan, de aztán rögtön meg is torpant. Olyan benyomást keltett, mint egy futóbajnok, aki bent ragadt a startgépben.

– 750 év – adta meg a kulcsszót Jakob. – Minden elismerésem! Erre az alkalomra biztosan valami nagyobb ünnepséget terveznek, ugye?

– Úgy bizony! – helyeselt Filser.

Pillantása ide-oda cikázott a szervezők között, akiknek többsége azonban vagy a sajtsünit, vagy a tányérját bámulta.

– Persze a helyzet az – tette kissé viszonylagossá előbbi határozottságát a polgármester –, hogy igencsak korlátozottak az eszközeink.

– És hogy képzelik az ünnepség részleteit? Meddig jutottak a tervezésben? – kérdezősködött tovább Jakob.

– Szóval… – kezdett bele megint Filser – …hát igen… az igazat megvallva még elég kevés a konkrétum.

Egy délelőtti ünnepi istentiszteletre gondoltak. Ezt nyilván Jakobra bíznák. És ezzel a konkrétumok nagyjából ki is merültek. Kellene egy színes esti rendezvény, de ennek programjáról még nem született döntés. Fellépne a Dalos Egyesület, a Sportegyesület is előadna valamit, ahogy a Vidéki Asszonyok is. Ez a „valami” volt egyelőre a vezérfonal. Állítólag Umwegenben van egy vonósegyüttes, mondta a polgármester, azokat is meg lehetne kérdezni. Feltehetőleg úgy szólna a felkérés, hogy játsszanak el „valamit”, gondolta Marie. És persze fontos programpont lenne a könyvbemutató. A falukrónika prezentációja, összekötve a falu történetének felvázolásával is. Filser tartana majd egy beszédet, amelyben többek között megemlékezne a falu jeles polgárairól. Végül a rendezvény csúcspontja a falu legidősebb lakosának köszöntése lenne. Marie feltette magának a kérdést, hogy vajon miért pont ez a csúcspont, és mi köze a helység jubileumának a legidősebb polgárhoz. Az egész egy száraz, ötlettelen katyvasznak tűnt. Kit akarnak ezzel a kuckójából előcsalogatni? Másrészt viszont mit tud ő, Marie a falusi ünnepségekről? Elvégre ez mégsem az Oktoberfest.[4]

– Őszintén szólva ez még elég kiforratlannak és az igazat megvallva kissé unalmasnak tűnik – mondta ki Jakob azt, amire Marie is gondolt.

Tehet ő ilyet? Kritizálhatja frissen ideköltözöttként a helyiek terveit? Pontosabban, inkább a nem létező terveit.

Filser összeroskadva ült a székén, és felsóhajtott.

– Igen, ebben igaza lehet. De mit csináljunk, ha mint már mondtuk, korlátozottak a lehetőségeink. Oberkirchbach menthetetlenül eladósodott, a járás összes többi településéhez hasonlóan.

Tett egy megvető kézmozdulatot, a többiek is rezignáltan csóválták a fejüket. Egy csapásra eluralkodott rajtuk a gyászos hangulat. Már senki nem nevetett. Rágcsálták a krékert és a sajtnyársat, tanácstalanul révedtek a semmibe.

– Tehát kizárólag a hiányzó anyagiakon múlik? – firtatta Jakob.

– Dehogyis, nem csak a pénz az oka – mondta Liesel türelmetlenül. – Legyünk őszinték: egyszerűen évek óta nincs köztünk senki, aki kézbe venné a dolgokat. Mit beszélek, évtizedek óta. Az egyesületek vegetálnak, a tagságuk elöregedett. A fiataloknak kedvük nincs, az időseknek erejük, a kettő közti korosztály pedig… – Az utolsó mondatát be sem fejezte, helyette betömött a szájába egy sós kekszet.

– A dísztermünk meg ebek harmincadjára jutott – tette hozzá Dieter Spengler. – Használaton kívül áll ezer éve, pedig valamikor csodaszép volt, azt látniuk kellett volna! – jött tűzbe. – Mekkora volt ott a pezsgés az én fiatalkoromban! De az már a múlté – mondta, és kedvenc legyintése fokozásaképpen tett egy becsmérlő kézmozdulatot.

A díszterem egy nagy, régi épületben volt az egykori piactéren. Marie tudott róla, mert útban a templom felé elment mellette. De eddig rá se hederített az épületre, mivel soha egy teremtett lelket sem látott a környékén.

– De akkor nem ebben a díszteremben kéne az ünnepséget megrendezni? – kérdezte meglepődve.

– Ahhoz először helyre kéne állítani – magyarázta Filser. – Az pedig túl sokba kerül, és nem éri meg. Egyébként a bontás is túl drága. Az egyesületi büfében is megrendezhetnénk.

Dieter Spengler volt az egyetlen, aki bólintott, ha nem is túl nagy meggyőződéssel.

– Az egyesületi büfében? – kérdezte Marie ijedten.

Liesel, aki szemben ült vele, elmagyarázta neki, hogy az egyesület büféje alig nagyobb, mint a gyülekezeti terem, ahol most éppen tartózkodnak. Arckifejezésén látszott, mit gondol erről az ötletről.

– Kicsit azért nagyobb – válaszolta Spengler halkan.

Marie hirtelen az anyjára gondolt, aki ötvenöt éves kora után felhagyott a születésnapja megünneplésével. Ha valaki mégis megköszöntötte, amit Marie is minden alkalommal megtett, akkor éppúgy legyintett rá, ahogy most Filser vagy Spengler. Tavaly töltötte be a hetvenet, és semmi, de tényleg semmi nem történt, ami arra utalt volna, hogy ez egy különleges nap. Anna szeretett volna egy közös ebédet, Sarah legalább egy kávézást süteménnyel. De nem, az anyja mindentől elzárkózott. Ezt leszámítva Marie anyja teljesen normális volt. Társaságkedvelő, vidám, szeretett együtt lenni a családjával, kedvelte a kulináris élvezeteket, egy, két vagy akár három pohárka is lecsúszott olykor – kivéve a születésnapját.

– Talán egyszerűen el kéne engedni ezt az egészet – mondta Marie.

A hallottak alapján ez tűnt számára az egyetlen logikus következtetésnek. De az összegyűlt elnökségi tagok rémült arckifejezését látva aztán sietősen hozzátette:

– Vagy legalább meg kellene kérdezni az embereket arról, hogy érdekli-e őket egy ilyenfajta ünnepség. Ha nem, akkor meg lehet spórolni az egész felhajtást. Ha meg igen, akkor tegyenek érte ők is valamit.

– Akkor esetleg ünnepség sem lesz? – kérdezte döbbenten Alois Lämmer. – Kárba vész az összes munkám? Évekig dolgoztam a krónikán. Külön költségvetésünk van a nyomtatásra, mert az eladásból úgyis megtérül az összeg. Valószínűleg. Akkor ez mind hiába volt?

– Nem, az ön fáradozása természetesen nem fog kárba veszni, a krónika önmagában véve is érték, azt a templomban is be lehet mutatni, egy ünnepi megemlékezés keretében, ugye, Jakob? – sietett Marie, hogy megnyugtassa a szegény embert.

Marie előbbi megjegyzése azonban a többi oberkirchbachi számára is olaj volt a tűzre. Heves szóváltás indult, kezdve azzal, hogy „Méghogy elmaradjon az ünnepség? Kizárt dolog!”, egészen odáig, hogy „Ez az egyetlen értelmes ötlet!”. Hiszen mégiscsak a közösségi szellemről van szó. Miféle közösségi szellemről? Hiszen már régóta nem beszélhetünk közösségről. Akkor meg az önbecsülésről! Tulajdonképpen kinek az önbecsüléséről? Akkor meg a nagyszerű ünnepség öröméről. Nagyszerű ünnepség? Öröm? Az egész nem úgy fest. Egyáltalán ki az, aki eljönne az ünnepségre? A lakóparkban lakó beköltözötteket biztos nem hozza lázba, és a fiatalokat sem. És az idősek, mit keresnek ők a Sportegyesület büféjében? Egyáltalán a Sportegyesület! Egy vicc! De mi jöhet szóba ezen kívül a faluban?

Ahogy telt az idő, Jakob és Marie egyre kevesebbet értettek, mert mindenki belevágott a másik szavába, és egyre inkább pfalzi tájszólásban beszéltek. Zavarodottan néztek egymásra, de legalább megint hangosak és vidámak voltak, nem pedig szomorúak és tanácstalanok. Marie felállt, bontatlan üvegeket hozott be, valamint a hűtőből sonkát, a maradék sajtot és kenyeret.

– Meg kell kérdeznünk az embereket – zárta le Jakob a vitát. – Bár nem mindent értettem – mondta, és ezzel nagy tetszést aratott –, de azt hiszem, abban nincs vita, hogy fogalmunk sincs arról, miként fogadnának az itt lakók egy ilyen nagyszabású ünnepséget. Ennélfogva biztosan nem lenne haszontalan egy közvélemény-kutatás.

Általános bólogatással fejezték ki egyetértésüket, ittak a jóváhagyott döntésre, és áttértek az est kellemesebb részére, amelynek során még több ital fogyott, amitől a végére valamennyien kissé kapatosak lettek, és összetegeződtek a lelkész házaspárral. Marie a végén még azt is felajánlotta, hogy segít Lieselnek a közvélemény-kutatás lebonyolításában.

Miután a férfiak elmentek, Liesel segített leszedni az asztalt, és kizavarta Jakobot a konyhából.

– Tényleg nagyon szép este volt – mondta Marie-nak. – Ha nem is történt sok minden, az mindenesetre kiderült, hogy szerencsénk van új lelkészünkkel. És a feleségével – fűzte hozzá mosolyogva.

Marie a dicsérettől egészen zavarba jött, de el is csodálkozott.

– Hogyhogy? Nekem Jakob elődje tulajdonképpen nagyon kedvesnek tűnt.

– Igen. Nagyon kedves volt, és ezzel be is fejeztük – mondta Liesel, és vágott egy grimaszt. – És ami a lényeg, csupán egy évig volt itt. Pontosan úgy, mint az elődje. És mint annak az elődje. És mind nőtlenek voltak. Érthető, hogy nem akartak itt besavanyodni. Már jó ideje annak, hogy egy lelkész hosszabb időt eltöltött nálunk…

Bosszús arcot vágott, és legyintett. Ezzel mindent elmondott. A legyintés, ezt már megértette Marie, az itteni nyelvhasználat része volt. De az arckifejezés, amely kísérte, teljesen eltérő jelentést kölcsönözhetett a mozdulatnak. Lehetett kedveskedő, és lehetett megvető is.

– Binder tiszteletes! – bökte ki Liesel, és úgy hangzott, mint egy különösen csúnya szitokszó. – Az nem volt semmi! – Ismét felemelte a kezét, de fent is hagyta.

A legyintés ide kevés volt, azt látta Marie, de azért gyorsan biztonságba helyezte az elmosott poharakat.

– Arra kényszerítette az embereket, hogy járjanak templomba, és fenyegetőzött, hogy különben nem fogja a gyerekeket megkeresztelni és megkonfirmálni. Meg ehhez hasonlók. Mígnem egyszer becsengetett Fritz Draudt ajtaján, mert az soha nem járt templomba. „Hívogatni” akarta, ahogyan ő ezt nevezte. A Fritzet látnod kellett volna. Alaposan megmondta neki a magáét. Én nem voltam ott, de Reinemanns Elvira éppen arra járt, látta, hogy Fritz tettlegességhez folyamodott, elkapta a lelkész grabancát, és megrázta. Lehet, hogy Elvirát kicsit elragadta a képzelete, de Fritztől amúgy kitelik az ilyesmi – nevetett Liesel. – Igen, nálunk mindig zajlott az élet. Azelőtt.

– És a lelkész ezek után nem tett feljelentést? – kérdezte Marie elképedve.

Liesel derűsen legyintett.

– Ugyan, menj már, nem merte a Fritzet feljelenteni. Aztán utána már a fenyegetésekkel is csínján bánt. – Sóhajtott. – Igen, akkoriban a Fritz még jó erőben volt. De hát ennek már idestova húsz éve.

– Miért, mennyi idős most? – kérdezte Marie. – Vagy már nem él?

– Dehogynem, idén töltötte be a kilencvenkettőt.

– És nem ő a legidősebb lakos?

– Nem, a legidősebb Margret Wiegand, ő kilencvenhat éves. Utána hosszú szünet, azután jön Fritz Draudt és Emma Hilles, ők napra pontosan egyidősek. Ezer szerencse, hogy Margret még él, különben ezek ketten lennének a legidősebbek, őket kéne kitüntetni, és akkor… te jóságos ég!

Ez alkalommal a feje fölött csapta össze a kezét, miközben pillantása a plafonra vándorolt.

– Hogyhogy? Miért, mi lenne akkor? – kérdezte kíváncsian Marie.

– Istenem, Atyám! – tört ki még egyszer Lieselből, és le kellett ülnie.

Marie félretette az edényt, és leült mellé.

– A Fritz meg az Emma nincsenek beszélőviszonyban. Emberemlékezet óta kerülik egymást. Pedig gyerekként a legjobb barátok voltak, ifjúkorukban pedig szerelmespár. De aztán később, a háború után, persze ezt csak az elbeszélésekből tudom, amikor Fritz hazajött… Először még együtt voltak, aztán egyszer csak minden megváltozott. Azóta haragszanak egymásra – mondta, miközben megvonta a vállát. – Hát, ilyesmi előfordul. Még a családokban is. Az emberek néha kérlelhetetlenek tudnak lenni. Ezek ketten szerencsére jó messze laknak egymástól, Emma a település egyik végén, Fritz meg a másikon. Köztük meg ott van egy egész falu.

– Na, így azért egyszerűbb – mondta nevetve Marie.

– Az Emmával ráadásul rokonok is vagyunk – mondta Liesel. – Az én nagyapám és az ő apja unokatestvérek voltak. Nagyon sok Hilles van errefelé, szinte minden második embert Hillesnek hívnak a faluban – nevetett fel újra, és felállt. – Akkor holnapután felkerekedünk, rendben? Majd megismerkedsz Emmával is. Mindjárt nála kellene kezdenünk, úgy gondolom. Hisz amúgy is övé a falu legszélső háza.

– Jó – mondta Marie. Így végre kicsit körbejárná a falut, és megismerkedne néhány emberrel, a végén talán még olyannal is, akivel szívesen barátkozna. Egyszer még talán otthon is érezné magát. Ebben reménykedett. – Akkor a holnapi viszontlátásra!

– Jó éjszakát, Marie – mondta Liesel, és felkiabált a lépcsőn: – Jó éjszakát, tiszteletes úr!

– Jó éjszakát! – válaszolt odafentről Jakob.

[4] A müncheni Oktoberfest a világ egyik legnagyobb sörfesztiválja.

1947

Fritz azon kevesek egyike volt, akik hazatértek a háborúból. A többség vagy elesett, vagy fogságba került. Néhányan már egészen korán olyan súlyosan megsebesültek, hogy alkalmatlanná váltak a katonai szolgálatra, mint például Karl Hennemann, aki a fél lábát vesztette el. Szerencséje volt, mondta erre Fritz, ami sokkolta Emmát. Ő nem nevezte szerencsének egy láb elvesztését. Egyik-másik fiúnak sikerült teljesen kimaradnia a háborúból. Megúszták, mert a szüleik jó kapcsolatokkal rendelkeztek, vagy ahogy Fritz fogalmazott, derék nácik voltak, és az ilyenekkel kivételt tettek. Az ő fiacskáik továbbra is járhattak iskolába, érettségizhettek, nem úgy, mint Fritz, aki nem volt tagja a Hitlerjugendnek,[5] és akinek az apja megtagadta, hogy belépjen a pártba.

Fritz gyakran felemlegette ezt az igazságtalanságot, szidta az új polgármestert, Emmerichet, aki megkapta az ártatlanságát igazoló erkölcsi bizonyítványt, holott azelőtt közismert náci volt, ráadásul tagja a Todt-szervezetnek.[6] Ő volt a faluban az úgynevezett „idegen munkaerő” főfelügyelője.

– Mindig jól bántunk velük – állította később Emmerich.

Aztán a franciák fenekét nyalta, és pártfogókat keresett magának, akik védelmükbe veszik. Mi mást tehetett a faluban, a szomszédok között? Csak Fritz mondta ki az igazán találó szavakat Emmerichre. Ő mindent olyan érthetően meg tudott fogalmazni. Csak azt nem, ami a háborúban és az után történt vele. Arról soha nem beszélt.

– Ami volt, elmúlt, szeretném egyszerűen kitörölni – válaszolta, ha Emma erről kérdezte.

Fritz megváltozott. Azok után, amiken keresztülment, nem is csoda. Emmának az egészről csak homályos elképzelései voltak, a fantáziája és a másoktól hallottak alapján. Ha Fritz mesélne erről, gondolta Emma, akkor kicsit könnyíthetnék a terhén, amit hordoz, és akkor talán újra a régi önmaga lehetne. De Fritz semmit nem akart mesélni.

Egy távoli rokonánál, az apja egyik fiatalabb unokatestvérénél kapott szállást, ő volt az egyetlen rokona a faluban. Emma és a családja azonnal befogadták volna Fritzet, de a házukat át kellett adniuk a francia megszállóknak, és ők is a rokonaiknál húzták meg magukat. A faluban lakhatási válság volt. Jó pár házat bombatalálat ért, több közülük teljesen megsemmisült, úgy, mint a Draudt családé, másokat a franciák vettek birtokba. Fritznek tulajdonképpen még szerencséje is volt, hogy Ernst bácsinál ellakhatott.

Szeptember utolsó hétvégéjén aztán először történt olyasmi, aminek az elgyötört oberkirchbachiak örülni tudtak. A háború vége óta első alkalommal, pontosabban szólva sok év óta először megint búcsút rendeztek a faluban. Megengedték a franciák. Az egész település örömmel készült arra, hogy a kedves, régi hagyományaikat újjáélesszék, és gondtalanul ünnepeljenek. Mint régen, a szokásos ünnepi szónoklattal és táncmulatsággal a fogadóban. Emma is örült, és azt hitte, hogy Fritznek jót tesz majd a kikapcsolódás. Ahogy megbeszélték, útközben beugrott Fritzért a nagybátyjához. Miközben várt rá, Ernst bácsi félrevonta.