Borítószöveg

Az emberek legtitkosabb emlékezete szerzőjétől

Mohamed Mbougar Sarr azt a kérdést járja körül lírai szépségű regényében, amely talán a legfontosabb kérdés mindannyiunk életében: Hogyan találjuk meg magunkban az erőt, hogy valódi önmagunkká váljunk, bármi legyen is az ára?

Ndéné Géjé, a fiatal irodalomprofesszor nem hisz a szemének az irodalomoktatókhoz intézett minisztériumi felhívást olvasva: hagyják ki a tananyagból Verlaine és más, bizonyíthatóan homoszexuális szerzők műveit, mert rossz hatással lehetnek a hallgatókra. Ostobaság, egy vers értékének semmi köze a szerző szexuális orientációjához! Ndéné fel van háborodva, még ha tisztában is van vele, hogy a felhívás csupán a fellobbanó homofóbia legújabb jele a muszlim többségű Szenegálban, ahol a homoszexualitás vallásgyalázásnak számít, olyan bűnnek, amelyet a fehérek hurcoltak be az országba. Miután ellenállására válaszul felfüggesztik oktatói posztjáról, Ndéné tanulmányozni kezdi országa hagyományait, hogy megértse a homoszexuálisnak kikiáltott emberekkel szemben táplált gyűlölet mozgatórugóit, és útja során olyan belső tájakra téved, amelyekről azelőtt mit sem tudott.

„– Mit fog csinálni? Megírja a bocsánatkérő levelet?

– Nem.

– Talán meg kellene, Ndéné… Megértem magát, de egyre nyugtalanítóbb ez a dolog. A felfüggesztés semmiség… Na de a pletykák…

– Pletykák?

– Persze, maga nem tudhat róluk. Az ember mindig utolsóként tudja meg a róla terjedő híreszteléseket. De attól még léteznek. A kar, de talán az egész egyetem szemében maga melegpárti lett, aki szereti a homoszexuális költészetet, és a minisztérium utasításai ellenére is megpróbálta beleerőszakolni az óráiba. Felfogja, mit jelent ez? Igen, felfogja: azt jelenti, hogy maga is meleg. Más szóval veszélyben van! Nem köntörfalazok: bármelyik percben megtámadhatják, sőt meg is ölhetik.”

Mohamed Mbougar Sarr 1990-ben született Szenegálban. Franciaországban él. 2021-es, magyarul a Park Kiadó gondozásában megjelent regénye, Az emberek legtitkosabb emlékezete Franciaország legrangosabb irodalmi elismerésében részesült, elnyerte a Goncourt-díjat.

Fordította Balla Katalin

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Mohamed Mbougar Sarr: De purs hommes

Éditions Philippe Rey, Dakar, 2018

Copyright © Éditions Jimsaan/Philippe Rey, 2018

This edition is published by arrangement with Éditions Philippe Rey in conjunction with its duly appointed agent Books And More Agency #BAM, Paris, France. All rights reserved.

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Balla Katalin, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © Michele de Souza/Arcangel

Szerzőfotó © Antoine Tempé

ISBN 978-963-633-119-1

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1

– Láttad azt a két napja terjedő videót?

Épp elaludni készültem a kielégülés mámorában. Nem sikerült. Mindig akad a földön egy jótét lélek, aki a lehető legrosszabbat akarja nekünk: visszarepít a valóságba.

– Ott van az ország szinte összes telefonján – makacskodott tovább. – Sőt állítólag egy tévécsatorna is levetítette, de félbeszakították az adást…

Nincs más választásom, visszatérek a szobám valóságába, az izzadt hónaljak és a cigarettafüst szagába, amely felett minden más illatot elnyomva ott lebeg a szeretkezés, a vaginája átható aromája. Egyedülálló szaglenyomat, amelyet ezer más között is felismernék, a nemi szerve illata szeretkezés után, a nyílt tenger illata, mely mintha a paradicsom tömjénfüstölőjéből szállna fel… Lassan besötétedett. Azt sem tudtuk, hány óra lehet. Éjszaka.

Odakint mégsem akartak elülni a hangok: egy fáradt nép elmosódó morajlása, egy népé, amely már régóta nem akar aludni. Beszélgettek, ha nevezhetjük így a se vége, se hossza, befejezetlen monológokat, a végtelen párbeszédeket, a kivehetetlen motyogást, a hangos kiabálást, a valószínűtlen indulatszavakat, a zseniális hangutánzó szókat, az idegesítő éjszakai prédikálásokat, a szánalmas szerelmi vallomásokat, az obszcén káromkodásokat. Beszéd. Nem, nem beszéd volt ez, úgy nyáladzották ki magukból a mondatokat, mint a zsíros szószt, azok pedig fittyet hányva az értelemre, az irányra, csak hömpölyögtek; nem is érdekelte más az embereket, csakis az, hogy a szavak kijussanak, és legyőzzék azt, ami másként a haláluk lenne: a csendet, a félelmetes csendet, amelyben kénytelenek lennének szembenézni azzal, mik is valójában. Teát ittak, kártyáztak, belesüppedtek az unalomba és a semmittevésbe, mindezt azonban stílusosan tették, azzal a képmutató eleganciával, amely döntésként tünteti fel a tehetetlenséget, választásként, amelyet néhányan előkelően méltóságnak neveznek. Fenéket! Minden mondatban, minden mozdulatban ott volt az életük teljes súlya, és semennyit sem nyomott. Meg sem rezdült a sorsuk mérlege. A nyelve örökre a nullára, a semmire mutatott. Az volt a legrettenetesebb, hogy ez a halálos harc nem nagyszabású, a téthez méltó színpadon zajlott, hanem a homokos, mocskos, sötétbe burkolódzó utcák hatalmas névtelenségében. Jobb is így, megölték volna magukat, ha meglátják egymást. Már így is elég szomorú volt a helyzet. Vártak. Isten tudja, mire. Godot-ra. A barbárokra. A tatárokra. A futóhomokra. A vadállatok szavazatára. Isten tudja, kire. Úgy éreztem, valahányszor egyikük elneveti magát, a gyötrelem petárdáját repíti a levegőbe. Volt, aki ezt csodálatosnak látta: nézzék csak meg ezeket a jó embereket! Mindennek ellenére nevetnek! Az életbe vetett hitükkel dacolnak a halállal! A szegénység becsülete, meg ilyenek! És meghatódunk. Piedesztálra emeljük őket. Fenséges és nemes mellszobrokat emelünk nekik. Szerintem csak a halottaknak, a hősöknek és a zsarnokoknak emelnek szobrot. Az éjszaka lakói egyszerűen csak nyomorúságosak. Lett volna szívem leleplezni, hogy a bátorságuk csak illúzió?

– Hallottad, amit mondtam?

– Igen, a videóról beszéltél.

– Ezek szerint láttad?

– Nem. Nem tudom, milyen videóról beszélsz.

– Akkor miért mondtad, hogy „a” videó?

– Fogalmam sincs. Csak úgy.

– Nem figyeltél rám.

– Nem, tényleg nem igazán, ne haragudj. De annyit hallottam, hogy „a videó”. Miről van szó?

– Várj, megmutatom.

Felemelkedett a vállamról, néhány másodpercig kereste a telefonját, mely elkeveredett a párnák, lepedők és takarók, az imént az ölelés sietségében az ágyon szétdobált ruhadarabok között. Visszajött a mellkasomra. A képernyő éles fénye égette a szemem, ahogy az arcomtól néhány centiméterre nyomkodni kezdte a telefont. Azután hirtelen semmi mást nem láttam, csak a képernyőt.

– Korunk megtestesült metaforája vagyunk. Az általános vakság koráé, amelyben a technika fénye nem megvilágosít, hanem kiégeti a szemünket, folyamatos éjszakába borítja a világot, és…

– Micsoda elvarázsolt értelmiségi vagy – szakított félbe könyörtelenül. – Még az is lehet, hogy érdekes, amit mondasz. De egy szót sem értek belőle. Mindegy is.

Hazudott: mindent értett, amit mondtam. Sőt az első kiejtett szavaimból szinte mindig sikerült kitalálnia, vagy pontosabban kikövetkeztetnie mindent, amit mondani készültem. Rama. Így hívták. Annyira zavarba ejtő volt vad és éles, ragyogó intellektusa, hogy valamiféle szégyenérzettől vagy szerénységtől vezérelve egész életében rejtegette a világ elől. Engem azonban már rég nem tudott becsapni. Dühödten letéptem az álarcát.

– Hazudsz. Hazudsz, mint a vízfolyás. Tudom.

– Senkit nem érdekel, amit a világ vakságáról mondasz. Ha képes vagy meglátni, hogy elvakítják a világot, az azt jelenti, hogy azt hiszed, téged nem. Biztos vagy benne, hogy te látsz? Inkább ezt nézd meg.

Elindította a videót, amely képek és hangok zavaros forgatagával kezdődött, mint általában az amatőr felvételek: nem volt kontextus, csak hangok, alakok, lélegzetvételek. A felvétel készítője nem volt egyedül, mintha emberek erdeje vette volna körül. Remegett a keze, nem volt tiszta a kép, de néhány másodperc után stabilizálódott. A filmező – egy férfi – beszélni kezdett, és egyszerre önmagát és minket, a videó nézőit is megszólítva azt kérdezte, mi történik, de senki nem felelt. Kissé felemelte a karját, így jobban kivehettük, mi zajlik körülötte, és nagy, sűrű tömeget láttunk. A távolból hangok harsantak: „A temetőbe! Menjünk a temetőbe!” „A temetőbe? Miért?”, kérdezte a férfi. Még zavarosabb lett a videó, éreztük, hogy változik a ritmus, gyorsul a mozgás, mintha csak a telefont tartó férfi futni kezdett volna, hogy kövesse a tömeget. „Miért a temetőbe? – ismételgette idegesen –, miért a temetőbe?” Megint csak nem kapott választ, de futott tovább, miközben kemény férfihangok kiáltása harsant: „Itt van! Ez az!” A felvételt készítő férfi lassított, és nevetséges, profizmust tettető, furcsa hangon, mintegy magának, megjegyezte: „A temetőben vagyunk, közelebb megyek, hogy jobban lássak”, azzal utat tört magának a sűrű tömegben, lökdösődött a könyökével (élénk tiltakozást és háborgást kiváltva), elnézést kért, de valójában másokra ügyet sem vetve törtetett tovább előre. Hirtelen megrándult a kamera, és néhány másodpercig teljes sötétség látszott. „Itt leesett a telefonja – magyarázta Rama –, de mindjárt folytatódik”, és valóban, hamarosan visszajött a kép. Úgy tűnt, a felvétel készítője nem tudott továbbmenni, olyan sűrű lett a tömeg.

Hallottuk, hogy rémülten mond valamit, majd a fejek fölé emelte a telefonját: a képernyőn néhány méterrel távolabb megjelent egy férfiak körülvette sír, egy nagy sebként tátongó mély gödör, amelyet két ásóval felszerelkezett legény nyitott a föld testében. A két lapátolót leszámítva senki sem mozdult: az emberek dermedten állták körül a gödröt, némán, komolyan, mintha valamelyik rokonukat vagy a tulajdon testüket, tulajdon lelküket temetnék. Mintha a felvételt készítő keze is megdermedt volna, már nem remegett, éles és stabil volt a kép. A két férfi a célhoz már egészen közel járó kincskereső elszántságával ásott, az egyikük felsőteste meztelen volt, a másikuk kigombolta az ingét – annyira izzadt, hogy az anyag a bőréhez tapadt. Mindketten ziháltak. Nagy erővel ástak; egymást követték az agyagos földdel teli, dühös csapások; szélesedett, mélyült a gödör, míg az egyik alak azt nem mondta: „Elég!”. És mintha ez lett volna a jel, amelyre vártak, a tömegen megint erőt vett az eddiginél is sűrűbb, erősebb izgalom: úgy tűnt, valami rettenetes dolog fekszik a gödör és a tömeg mélyén. Kiáltások harsantak: „Emeljék ki! Már kezd rohadni, micsoda szag! A bűn bűze! Az anyja vaginájának a bűze, amelyből soha nem lett volna szabad előbújnia!”

Mielőtt még megérthettem volna, mi történik, láttam, hogy az egyik alak a gödör mellé térdel, behajol a sírba, meztelen felsőtestén megfeszülnek az izmok. Néhány pillanattal később kiemelkedett: először a válla és a feje, aztán a karja, majd, igen, így kell mondanom, egy test kezdete; a sírásó megpróbálta kiemelni a gödörből; a másik a segítségére sietett, zihálva, káromkodva húzták. Az a valami lassanként kikerült a földből, akár egy ezer éve elásott, nehéz láda; a tömeg egyszerre irtózva és boldogan felhördült, többször is hallottam, hogy valaki Allah akbar! Allah akbar! kiáltást hallat, maga a felvételt készítő is kiabált. A két legény még mindig húzta, az a valami már majdnem kint volt, úgy festett, akár egy fehér lepelbe csomagolt fatuskó; húzták, még egy utolsó erőfeszítés, mint az utolsó fejszecsapás, mielőtt kidől a majomkenyérfa, és a holttest mély, nem is emberi morajlásban kiemelkedett, a szörnyülködő kiáltások a Korán soraival és sértésekkel keveredtek. A kiásott testet ledobták a földre, por szállt fel; lehunytam a szemem, iszonyat és elkeseredés tört rám, de a videó folytatódott, morbid kíváncsiságomban újra nézni kezdtem.

Egyre zavarosabb lett, remegett, rázkódott a kép. Újra megindult a tömeg, de már nem olyan egységesen. Egy fehér folt azonban támpontként végig látható maradt a képernyőn: a szemfedő, ahogy kifelé vonszolták a holttestet a temetőből; a felvételt készítő férfi közelről követte a halottat, utolérte azokat, akik dühödten, könyörtelenül húzták a porban; a szemfedő leesett, látszott, hogy már csak egy vékony gyolcsréteg védi a holttestet. Néhány pillanattal később a férfiak elégedett, rekedt lihegése közepette megláttam a halott meztelen testét, kidudorodó nemi szervét; becsuktam a szemem, hogy elszökjek előle, de csak még élesebben láttam, holtan és meztelenül a csukott szemhéjam mögött; a neuronjaimba égett az éles kép, a képzeletem felnagyította és iszonyatosan tisztává tette; kinyitottam a szemem, még éppen láttam, hogy a holttestet sértésekkel és sűrű köpésekkel borítva kidobják a temetőből, majd hirtelen véget ért a felvétel, vagy Rama állította meg, már nem is tudom.

Néhány pillanatig hallgattunk. Mintha még a kinti hangok is elültek volna. Az ilyen csendet elnyújtani és megtörni is fél az ember, hisz mindkét választás katasztrófához vezet. Pedig valamit mondani kellett. Rama szánta el magát:

– Nos? Figyelemre méltó, nem?

– Hol történt?

– Itt, Dakarban. A pontos környéket nem tudom. De annyi biztos, hogy megtörtént.

Megvontam a vállam. Sem kedvem, sem szívem nem volt bármit is hozzátenni. Kiszáradt a torkom, megduzzadt a nyelvem. Üresen kongott a mellkasom. Felálltam, az ablakhoz léptem, és cigarettára gyújtottam. A nevetések lassan újra felrajzolták az égre sötét csillagképeiket. Azon gondolkoztam, miért mutatta meg Rama a videót. Pontosan tudta, hogy nem szeretem az erőszak látványát, nem azért, mert puhány lennék, hanem mert gyűlölöm azt az alantas elragadtatást, amelyet ébreszt bennem. Enyhe hányingerem támadt, a cigaretta felerősítette. Fáradtság nehezített el, hiába próbáltam elűzni a sötétbe merülő házak bámulásával.

– Gyere – szólalt meg végül Rama.

A hangsúlyból pontosan tudtam, mit jelent a hívása. Undorral (de a test gyenge) eldobtam a cigarettacsikket, és visszamentem hozzá. Simogatni kezdett. Nem tudtam leplezni: felkavartak a látottak, kényelmetlenül éreztem magam. A sírból előbukkanó holttest képétől görcsbe rándult a gyomrom. Rama teste hirtelen idegen lett. Ügyetlennek, esetlennek éreztem magam. Egy időre elhagyott az erotikus mozdulatok emléke. Ám az amnézia nem tartott sokáig: az emlék a kezemben, a tekintetemben, a lélegzetemben, a bőrömben, az ajkamban élt. Azok közé tartozott, amelyeket sosem veszítünk el, hacsak önmagunkat el nem felejtjük teljesen. Néhány perc után visszatért a gyönyör, sokkal hamarabb, mint azt az erkölcs megkívánta volna (szívesen megnéztem volna az erkölcsöt Rama meztelen, meleg testével, bokszolóököl-keménységű fenekével, tollgombóc-puhaságú, kényelmes mellével szemben)… Úgy élveztem el, akár egy misztikus elragadtatásban átlényegülő szent.

Szent borzadályt érezni egy esemény láttán, mely mélységesen felzaklat, majd nem sokkal később a drámáról megfeledkezve a gyönyörnek hódolni: csak az ember ilyen, csak az ember képes felváltva vagy akár egyszerre a szörnyeteg fivére és az angyal nővére lenni. Az őszinte illendőség sosem tart sokáig. Vagy lehet, hogy csak én vagyok ilyen.

Emlékszem – akkoriban még Franciaországban jártam egyetemre –, hogy néhány perccel azután, hogy megkaptam anyám halálhírét, a bánattól lesújtva az akkori barátnőm karjaiba vetettem magam. Manonnak hívták, épp vele voltam, amikor apám hívott. Velem együtt tudta meg a végzetes hírt, amelyet senki sem akar hallani, de mindenki tudja, hogy nem menekülhet meg tőle. Manon vigasztalt, magához szorított, mint egy kisgyereket, míg én a bánatommal áztattam a blúzát. Sokáig tartott. Tél volt, néhány nappal karácsony előtt. A hideg csontig hatoló lángja, az éjszaka idejekorán a világra boruló, sötét szemfedője, a melankólia, amely az évnek abban a szakaszában a társamul szegődött – mindez egybefonódott a fájdalommal, melyet a rettenetes, mégis egyszerű tény okozott: anyám meghalt.

Sokáig sírtam Manon karjaiban. Azután hirtelen, továbbra is könnyek között, a mozdulattól egyszerre meglepetten és elszörnyedve, de elnyomhatatlan vággyal simogatni kezdtem a mellét, a combja közét, aztán le akartam vetkőztetni. Hirtelen őrült és sötét vágy tört rám, hogy ott helyben magamévá tegyem, úgy, mint még soha. Eleinte ellenkezett. De ki tudna megtagadni egy csepp vigaszt egy férfitól, aki az imént tudta meg, hogy meghalt az anyja? Végül engedett. Nem tudom, hogy perverzióból, szánalomból, keresztényi könyörületből vagy igaz szerelemből. Félelemből? Félt, hogy úgy elvakít a harag, hogy erőszakos leszek? Erőszak? Megerőszakoltam? Most először gondolok erre. Szent ég… Soha többé nem láttam azután.

Annyi biztos, hogy az az éjszaka – az éjszaka, amikor megtudtam, hogy meghalt az anyám – egyszersmind csodálatos szerelmes éjszaka volt számomra Manonnal. Pedig egy és ugyanaz az éjszaka volt, amelyben a fájdalom, a végtelen fájdalom olyan szorosan egybefonódott a testi gyönyörrel, hogy a lelkem kimerülten, szinte holtan került ki belőle, de vigaszt merítve abból, ami a szememben emberségem alapját alkotta: a tragikumból. Vagy a förtelemből. Pedig ebben a förtelemben is csak ember voltam, egy aprócska, megtört, nyomorult, szenvedő és árva ember. Aznap éjjel megérdemeltem volna, hogy meghaljak. Meg kellett volna halnom. Örültem volna neki. Találkoztam volna anyámmal.

Az éjszaka közepén jártunk. Lelassult az idő, mintha a világ, velünk együtt, a következő percekben abbahagyná a lélegzést. Elaludni készültünk. Rama hátához simulva feküdtem, úgy öleltem, akár egy sérült madárfiókát. Olyanok voltunk, mint két kanál, amelyet egy mániákus kéz egymáshoz illesztett. Rama az álom határán még megszólalt. Azt hiszem, ez volt a specialitása.

– Mit gondolsz róla?

– Miről? – kérdeztem néhány pillanatnyi késéssel, amely alatt újraindítottam az agyam.

– A videóról.

– Nem is tudom… Megdöbbent, de egyelőre nem tudom, mit kellene gondolnom róla. Gondolom, gór-jigén{1} volt…

Rama kibontakozott az ölelésemből, megfordult, és gyilkos pillantással végigmért. Remegett az ajka, ahogy dühösen megszólalt:

– Gondolod, hogy gór-jigén volt? Gondolod? Mi más lett volna? Ők az egyetlenek ebben az országban, akiktől megtagadják a temetést. Az egyetlenek, akiktől megtagadják az életet és a halált is. És te nem tudod, mit gondolj róla?

Egy darabig óvatosan hallgattam. Éreztem a hangján, hogy túlléptem egy határt. Minden, amit mondok, felhasználható ellenem. És minden, amiről hallgatok.

– Nem. Nem tudom. Végül is csak egy gór-jigén volt.

Magam is meglepődtem, milyen magabiztosan és keményen mondtam ki a szavakat, holott pontosan tudatában voltam, hogy kimondom őket. De akkor honnan jött közvetlenül azután az érzés, hogy egy szörnyeteg porhüvelye vagyok, egy szörnyetegé, amely kizavar magamból, vagy éppen fordítva, bár bizonyára ugyanaz a két dolog, önmagam börtönébe zár? Honnan jött a felismerés, hogy idegen tőlem önnön lényem működése? Biztos voltam benne, hogy amikor kiejtettem ezeket a szavakat, már nem voltam önmagam. Egy közös száj szólt belőlem, amelyből, akár egy gödörből, feltámadtak az oda temetett helyi gondolatok. Ősi erők szája voltam, ősi erőké, amelyek élet-halál urai voltak bennem. Már nem is tudtam, mi az igazi belső valóságom; ebben a pillanatban még a gondolat is félelmetesnek tűnt, hogy van olyanom. Így aztán eltúloztam a ridegséget, mintha féltem volna, hogy a társadalom pillantása gyengeségemig hatol. A szobám ítélőszéke előtt, kettesben Ramával újra felesküdtem a kultúrámra, a láthatatlan és nyomasztó jelenlétére, súlyos évszázadaira, milliárdnyi tekintetére.

Eközben Rama sötét és dühös tekintete mérgezett nyilakkal döfött át. Szinte hallottam, ahogy gondolatban keresi a megvetés szavait, amelyeket a képembe akar vágni, a rettenetes mondatokat, amelyek bozóttűzként felizzanak az elméjében, hogy megégessenek engem, a bűnöst. „Te ro… te rohadt szemét, fel tudod fogni, mit… te nyomorult heteró disznó… Te átkozott kis… Még idiótábbak a szavaid, mint…” Rama azonban nem volt elégedett: a mondatai a nekem szánt máglyához elégtelenül a torkán rekedtek, fojtogatták. Végül a szavak után kutatva a vad felháborodásnál is félelmetesebb állapotba került: a hideg haragéba.

– Néha eltűnődöm – szólalt meg végül –, mit keresek egy olyan alakkal, mint te. Nem értelek. A legtöbbször imádnivaló vagy, nyitott, művelt, sőt érzékeny is. Aztán hirtelen puff, a legocsmányabb, a leghülyébb ostobaságba süllyedsz, mintha légörvény húzna le. Pont olyan vagy, mint a többiek. Ugyanolyan barom. A többieknek legalább megvan az a mentségük, hogy nem egyetemi tanárok, akiktől elvárható lenne, hogy tudós, felvilágosult emberek legyenek. Végül is csak egy gór-jigén volt, hm?!

Gúnyos felháborodással ismételte meg a szavaimat. Válaszra nyitottam a szám. Nem hagyott rá időt: egy pofon vette el villámgyorsan a kedvem a megszólalástól, csatt!, fájdalmasan égett a bal arcom. Gyorsan és keményen ütött. Bármennyire vágytam is rá, méltóságon alulinak éreztem volna, hogy megtapogassam az arcom, hisz mégiscsak férfi vagyok. Rama már el is fordult. Néhány napig haragudni fog rám. Aznap este már nem is szólt hozzám. Jobb is. Nem lett volna erőm vitatkozni. Másnap órám volt. A sötétben, a megaláztatástól védve végül mégis sikerült kicsit megdörzsölnöm az arcomat; azután legyűrt a fáradtság, álomba merültem, amelyről előre tudtam, hogy nem lesz pihentető.

2

Ahogy az várható volt, halálosan unalmasan zajlott az órám. Keveset és rosszul aludtam, zavarosak voltak a gondolataim, a szám úgy csócsálta a Verlaine-vers elemzését, akár egy íztelen rágógumit. Egyetlen célom volt: a lehető legkevesebb fizikai és szellemi erőkifejtéssel letudni az óráimat, és lelépni; így aztán örömmel láttam, hogy nem történt csoda, a hallgatóimban nem ébredt hirtelen szenvedélyes érdeklődés a tantárgyam iránt. Ugyanolyan közönyösek, lusták és középszerűek voltak, mint máskor. Egyértelműen látszott, hogy semmit sem mond nekik a XIX. századi francia irodalom. Egyébként abban sem vagyok biztos, hogy akár összességében az irodalomból bármit is értettek volna; ebből a kérdésből pedig egy másik következett: akkor mi a fenét keresnek itt? Erre a rejtélyre soha nem találtam választ. Lefogadom, hogy ők maguk sem.

Gyakran elgondolkoztam azon, hogy az idegen nyelvű, különösen a francia irodalom oktatása jó ötlet-e az egyetemeinken. Már a saját íróink iránt is nehéz felkeltenünk a hallgatóink érdeklődését, holott ők a mi társadalmunkról, annak vágyairól, szorongásairól, természetéről beszélnek. Hát még átadni nekik egy másik ország irodalma iránti rajongást, miközben annak nyelvezete még a legtöbb mai francia számára is olvashatatlan… Még a holtakat is könnyebb lenne feltámadásra tanítani. A hallgatóim gyanakvóan, vagy még rosszabb, teljes közönnyel viseltettek a legkisebb Balzac-értekezés, a legvilágosabb Mallarmé-vers, a legegyszerűbb Barbey d’Aurevilly- vagy Villiers de l’Isle-Adam-novella, egy Huysmans-regény, egy Flaubert-mondat iránt. Miért törjem magam azért, hogy megtanítsak nekik valamit, amit azonnal elfelejtenek?

Volt idő, amikor friss diplomásként, a hosszú és göröngyös – bár becsületes – egyetemi képzésem után lendületes, ambiciózus órákat tartottam a hazámban, ahová tanítani és a tudást átadni tértem vissza. Akkor még feltettem a kérdést a kollégáimnak. Meg akartam reformálni az összehasonlító irodalomtudomány oktatását. Nem akartam megszüntetni tantárgyakat, csak a hallgatóink valóságához adaptálni a tartalmukat. Nagy energiával és lelkesedéssel – néha még némi harci kedvvel is – fogtam az ötleteim megvalósításához. Fel akartam rázni a dolgokat. Neki akartam támadni a tanszékek, az öreg, kopasz, szemüveges és kövér professzorok tekintélyének, akik egész életükben úgy bolyonganak az egyetem folyosóin, akár kísértetek a temetőben, és nincs más ambíciójuk, mint megtartani a tanszékvezetői vagy előadói posztjukat. Őskövületek voltak, dinoszauruszok, akik már nem írtak (írtak valaha is?), nem publikáltak, nem kutattak, nem gondolkoztak a módszertanon, és még kevésbé az irodalmon. Beérték azzal, hogy mindig ugyanazokat az előadásokat ismételgetik, amelyekben a legjobb esetben is csak egy-két vesszőt, egy-két hivatkozást, egy alcímet, egy idézetet változtatnak évente. Ezenkívül csakis arra ügyeltek, hogy remek elfekvővé alakítsák a tanszéket, ahol gyorsan és végleg elveszíti a lendületét bárki, akiben maradt volna még egy kevés.

Amikor odakerültem, egymást érték a kezdeményezéseim: beszélgetések, tanulócsoportok, új javasolt tananyagok, műhelyek, modulok, szemináriumok. A kollégáim – két vagy három embert leszámítva – gúnyos megvetéssel vagy szomorkás mosollyal nézték az igyekezetem. Azt mondták: „Arra emlékeztetsz, amilyen én voltam, amikor idejöttem. Igen, mind olyanok voltunk, mint te, fiatalok és idealisták, de majd meglátod, hamarosan te is rájössz, hogy felesleges, kölyök, ebben az országban senkit nem érdekel az irodalom. Valójában még téged sem…” Voltak olyan, kevésbé beszédes kollégák, akik szerint csakis egyetlen cél indíthatott egy fiatal egyetemi oktatót arra, hogy ennyi energiát fektessen az oktatásba ebben az országban: az, hogy gyorsan emelkedjen felfelé a ranglétrán, és elfoglalja a régiek helyét, vagyis az ő helyüket. Ők természetesen nemcsak nem támogattak, ez magától értetődött, de ahol csak tudtak, gáncsoltak is. És többségük befolyásos, fontos ember volt, a baromfiudvari intrikák rangidős professzora, a dékán, vagy egyenesen a rektor régi barátja. Az akadályok kimeríthetetlen készletével rendelkeztek, és mindent be is vetettek ellenem…

Három évig bírtam. Azután feladtam. Nem mintha kihalt volna belőlem a tettvágy, vagy elfogyott volna a szenvedély. Egyszerűen csak megundorodtam attól, mennyi energiát fordítanak az egy helyben maradásra, attól, hogy ennyi ember csak azért ébred fel a tespedésből, hogy azután rögtön visszasüppedjen bele, hogy a megcsontosodott tudás közvetítői csakis azért mozdulnak meg, hogy megőrizzék szánalmas potentátprivilégiumaikat. Úgy döntöttem, hogy csendben maradok, csakis a tananyagomra összpontosítok, a tananyagra, amely nem érdekli a diákjaimat, és nem is értenek belőle semmit. Kinevettek a folyosón. A kollégák azt mondogatták, hogy végül hamarabb beálltam a sorba, mint ők annak idején. Nem feleltem. Minek is próbáltam volna megmagyarázni? Nekik csak az számított, hogy én vesztettem, ők pedig győztek. Ebben igazuk volt. Valóban vesztettem.

A vereségem óta – immár négy éve – beértem a minimummal: lelkesedés nélkül tanítottam, évente publikáltam egy vagy két cikket (már ennyivel is a kar egyik legtermékenyebb és legrendszeresebben író kutatója voltam), teljesítettem a posztommal járó néhány adminisztrációs kötelezettséget, és ennyi. Hadd bűzölögjön tovább a hulla. Nem érdekelt, hogy végem van. Harminchét évesen beletörődtem a hazám egyetemének hétköznapi jelentéktelenségébe.

Azt azért el kell mondanom, hogy a háromévnyi hősies szélmalomharcomban egy elkötelezett szövetségesre mindig számíthattam. Coly úr kétségkívül a bölcsészkar legjobb tanára volt. A születésem éve óta oktatott ott. A francia szimbolista költészet, azon belül is különösen Saint-Pol-Roux szakértője volt, akinek munkásságát magasan a Mallarméé vagy Laforgue-é felett állónak tartotta. Ő volt a mentorom, amikor csatlakoztam az összehasonlító irodalomtudomány tanszék csapatához. Beszélgetéseink során baráti kapcsolat alakult ki közöttünk, amelyet az irodalom szeretete és a kedvenc költőjéről folytatott végeérhetetlen értekezéseink tápláltak. Szórakozásból gyakran mondogattam neki – nem csak provokációként, hisz valóban így gondoltam –, hogy Saint-Pol-Roux középszerű költő, aki nem gyakorolt jelentős hatást a XX. századi költészetre. Ő erre azt felelte, hogy éppen a költészeti örökség hiánya („ami nem ugyanaz, mint a hatás”) bizonyítja, hogy nagy, egyedülálló költő volt.

Coly úr támogatott, amennyire a befolyása és a rangja engedte, ami nem volt elhanyagolható a karon, amelynek egyik nagy tiszteletnek örvendő és rettegett alakja volt. Ugyanakkor semmiképpen nem akart szívességet kérni Ndiáje dékántól, akivel egykor barátok voltak, de a privilégiumok megszerzését célzó politikai forgatagban elsodródtak egymástól. Összevesztek. Coly nem akarta megadni Ndiájénak azt, amire a dékán évek óta várt: hogy a lekötelezettje legyen. Ndiáje módszeresen megtagadta tőlem az engedélyt az újításokhoz, amelyeket bevezetni próbáltam. Coly tudta, hogy csak kérnie kellene, hogy megkapjam. De a büszkesége, az egyetemen uralkodó középszerűség és szervilitás iránti megvetése nem engedte. Megértettem. Ennek ellenére továbbra is biztatott, hogy tartsak ki a terveim mellett, anélkül hogy bármit is várnék a kartól. Így tettem, míg csak meg nem undorodtam az egésztől. Coly úr szomorúan fogadta, de így is jó barátok maradtunk. Ő volt az egyetlen kollégám, akivel a puszta köszönésnél szorosabb kapcsolatot ápoltam.

A második óra vége előtt negyedórával elengedtem a hallgatóimat. Nem tudom, melyikünknek volt nagyobb megkönnyebbülés, nekik vagy nekem. Lassan összepakoltam a holmim, és elvonszoltam magam az egyetem kávézójába, imádkozva magamban, hogy a kávégép, ami hol működött, hol nem, épp működőképes legyen. Elég ihatatlan kávét főzött, de annyira álmosnak éreztem magam, hogy készen álltam elviselni akkor is, ha belehalok. Összefutottam két kollégával, akik kifelé tartottak a kávézóból. Épphogy odaköszöntünk egymásnak. Mindkettejük kezében kis, fehér pohár volt, melyben furcsa, fekete lötty gőzölgött. Szerencsés napom volt.

Épp kedvetlenül belekortyoltam a kávéba, üres tekintetemet végigfuttatva a táblán, amelyen előadásokat, tanulószobákat, konferenciákat és egyéb intellektuális tevékenységeket hirdettek, amikor egy hangra rezzentem össze:

– Megjavították a kávégépet? El sem hiszem!

Talán a fáradtság miatt, de nem lelkesített a gondolat, hogy beszélgessek Colyval, pedig máskor élveztem a társaságát. Biztosan észrevette a szememben a kimerültség árnyékát.

– Pihennie kellene, Gejé úr. Olyan elgyötört, mint egy elsőéves mesterszakos hallgató.

– Épp órám volt.

– Együttérzek. Pihenjen, és főként ne igya meg ezt a borzalmat, amelyből én azért elfogyasztok egy-két csészével. Hogy halad a tantárgyával? Megpróbált megtanítani valamit a drága hallgatóinknak ma reggel? – kérdezte, míg várta, hogy a gép lefőzze a kávéját.

– Bevezetést nyújtottam az elátkozott költőkbe. Verlaine…

– Ah…

Coly hangja furcsán, valahogy nyugtalanul csengett. Az arckifejezése is megváltozott; mintha egy távoli emlékbe vagy egy nyugtalanító gondolatba merült volna. Azután eloszlott az árnyék, és elhagytuk a kávézót. A folyosón folytatta:

– Gondolom, nem látta a minisztérium nevetséges direktíváját Verlaine és a többiek oktatása kapcsán. Vagy engedetlenkedik?

– Milyen direktívát?

– Jól gondoltam. Nem tudja, miről beszélek… Megtalálja az e-mailjei között. Körülbelül két héttel ezelőtt érkezett, válaszul az eseményekre… Tudja… Micsoda ostobaság, micsoda feneketlen butaság… Na jó, Gejé úr, menjen aludni. Rettenetesen fest. Egyik nap, majd ha jobban lesz, keressen meg. Híreim vannak Saint-Pol-Roux-ról. Szeretném megosztani őket magával.

Mosolyogva megszorította a kezem, és gyors léptekkel elsietett. Elvonszoltam magam a kocsimig, félálomban hazamentem, és meztelenül bezuhantam az ágyba.

{1} Homoszexuális, volof nyelven.