részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ann Patchett: Tom Lake

Copyright © 2023 by Ann Patchett

All rights reserved.

Jacket design by Robin Bilardello

Jacket painting: Bed of Daisies by Gustave Caillebotte, c. 1893 © Giverny, musée des impressionnismes / photo: François Doury

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 486 1

ISSN 2560 1822

Kate DiCamillónak,

aki a magasban tartotta a lámpást

1

Az, hogy Veronica és én megkaptuk a kulcsot, és azt mondták, jöjjünk be korábban egy fagyos áprilisi szombaton, hogy kinyissuk az iskolát A mi kis városunk meghallgatására, unalmas megbízhatóságunk bizonyítéka volt. A darab rendezője, Mr. Martin, a nagyanyám barátja volt, valamint a State Farm biztosítótársaság ügynöke, így rántottak be engem a nagyanyámon keresztül, Veronicát pedig azért, mert nagyjából mindent együtt csináltunk. New Hampshire polgárai nem tudtak betelni A mi kis városunkkal: azt éreztünk a darab kapcsán, amit más amerikaiak az alkotmány vagy a nemzeti himnusz iránt. Megszólított minket, különlegesnek és láthatónak éreztük magunkat tőle. Mr. Martin azt jósolta, hogy sokan jönnek el majd a meghallgatásra, ezzel magyarázta, miért volt szüksége az iskola tornatermére aznap. A közösségi színházi produkciónak semmi köze nem volt a gimnáziumunkhoz, de mivel Mr. Martin egyben az igazgató biztosítási ügynöke, és nagy valószínűséggel a barátja is volt, teljesítették a kérését. Ez volt a mi kis városunk.

Megérkeztünk a kávéstermoszunkkal és vaskos, puha fedelű regényeinkkel, Veronica a Tűzgyújtót hozta magával, én a Doktor Zsivágót. Szerettem az iskolát, de gyűlöltem a tornatermet, és mindent, amit jelentett: a csapatsportokat, a szurkológyűléseket, a durva kickballmeccseket, a körbe-körbe futást olyankor, amikor túl hideg volt ahhoz, hogy kimehessünk, a bálokat, az érettségiket. De azon a szombat reggelen a terem üres volt, és furcsamód gyönyörű. Napfény áradt be a tető alatti keskeny ablakokon. Nem hiszem, hogy valaha is feltűnt, hogy a tornateremnek egyáltalán van ablaka. A padló, a fal és a lelátó mind ugyanabból a világos fából készült. A színpad a terem egyik végében állt, a kosárlabdapalánk mögött, nehéz, piros függönyét félrehúzták, és feltárult mögötte a mattfekete semmi. A tervek szerint itt zajlott a mai esemény. Azt az utasítást kaptuk, hogy a színpad elé tegyünk be egy többszemélyes asztalt és öt összecsukható széket („Közel, de ne túl közel”, fogalmazott Mr. Martin), huszonnyolc méternyire onnan, a szemközti kosárlabdapalánk alá, közvetlenül az előcsarnokba vezető ajtó elé pedig egy második asztalt kellett állítanunk. Ez a regisztrációra szolgált, ami a mi feladatunk volt. Kivonszoltuk a két összecsukható asztalt a raktárból. Kicipeltük az összecsukható székeket. A délelőtti feladatunk az volt, hogy elmagyarázzuk, hogyan kell kitölteni a jelentkezési lapot: név; művésznév, ha van; testmagasság; hajszín; életkor (hétévenkénti kategóriákban – kérjük, jelölje be az egyiket); telefonszám. A reménybeli jelentkezőket arra kérték, hogy hozzanak magukkal fényképet és önéletrajzot, amely felsorolja az összes korábbi színpadi szerepüket. Volt egy bögrénk, tele tollakkal. Az önéletrajz nélkül érkezők számára is volt hely a lapon, ahová beírhatták az előéletüket, és Veronica arra is felkészült, hogy polaroid képet készítsen arról, aki nem hozott magáról fotót, hogy aztán majd hozzátűzze a nyomtatványhoz. Mr. Martin az kérte, hogy senkit ne hozzunk zavarba az esetlegesen kevesebb tapasztalata miatt, mivel, és konkrétan így fogalmazott, „néha épp azok az igazi gyöngyszemek”.

De Veronica és én nem voltunk színházrajongók. A színházrajongókat nem kérték fel erre a munkára, mert lehet, hogy jelentkezni akarnának valamelyik szerepre. Mi hétköznapi lányok voltunk, akiknek fogalmuk sem volt arról, hogyan hozzanak zavarba felnőtteket azért, mert nincs színházi tapasztalatuk. Miután megkaptuk az illető papírjait, át kellett adnunk neki a szöveget, amit fel kellett olvasniuk, Mr. Martin azt mondta, hogy ezt „lapoknak” hívják, valamint egy négyzet alakú papírra nyomtatott számot, majd visszaküldtük őket, hogy az előcsarnokban várakozzanak.

Amikor nyolc órakor kinyílt az ajtó, annyian özönlöttek be, hogy Veronicával vissza kellett sietnünk az asztalunkhoz, hogy megelőzzük a tömeget. Ránk zúdultak a teendők.

– Igen – nyugtattam meg egy nőt, majd egy másikat –, ha Mrs. Gibbs szerepére jelentkezik, attól még kaphatja Mrs. Webb szerepét. – Azt nem tettem hozzá, bár ez gyorsan nyilvánvalóvá vált, hogy ha Emily szerepére jelentkezik az illető, attól még lehet, Emily édesanyjának a szerepét fogja kapni. Egy középiskolai produkcióban nem szokatlan, ha egy tizenöt éves alakítja egy tizenhét éves anyját, de a közösségi színházban más a helyzet. Azon a délelőttön változatos életkorú jelentkezők érkeztek, nemcsak öregemberek, akik a Rendező1 szerepére ácsingóztak, de főiskolások is, akik Emily és George szerepére jelentkeztek. (Az Emilyk túl erős sminket viseltek, és olyan öltözéket, mint a piacon péksüteményt áruló amish lányok. A George-ok sunyin méregették a többi George-ot.) Gyerekek léptek oda az asztalunkhoz, és közölték, hogy Wally vagy Rebecca szerepére jelentkeznek. A szülők nyilván csak napközit kerestek a gyereküknek, mert ugyan milyen tízéves fiú jelenti be a reggelinél, hogy Wally Webb akar lenni?

– Ha ezek mind visszajönnek, és jegyet vesznek az előadásra, akkor nagy durranás lesz – jegyezte meg Veronica. – A darab egyből megy a Broadwayre, mi pedig gazdagok leszünk.

– Hogy leszünk mi ebből gazdagok? – érdeklődtem.

Veronica erre azt felelte, hogy kikövetkeztette.

Mr. Martin mindenre gondolt, kivéve a csíptetős írótáblákat, ami, mint kiderült, jelentős mulasztás volt. Mindenki a mi asztalunkat használta íróasztalként, és emiatt valóságos forgalmi dugó alakult ki. Próbáltam eldönteni, mi lehangolóbb: ha ismerősöket látok a tömegben, vagy ha ismeretleneket. Cheryl, aki a Major Market élelmiszerboltban dolgozott pénztárosként, és anyámmal egyidős lehetett, önéletrajzot és fényképet szorongatott kesztyűs kezében. Úgy gondoltam, ha kiderül, hogy Cheryl világéletében színésznő akart lenni, többé nem leszek képes betenni a lábam a boltba. Aztán ott voltak az idegenek, a kabátba és sálba bugyolált férfiak és nők, akik úgy pillantottak körbe a tornatermen, hogy abból egyértelműen látszott, még sosem jártak itt. Szomorú volt belegondolni abba, hogy ezek az emberek ki tudja, mennyit autóztak idáig ezen a fagyos reggelen, mivel ez egyben azt is jelentette, hogy ezután is hajlandók lennének ideautózni a próbákra és az előadásokra, egészen nyárig.

– Színház az egész világ – közölte Veronica, mivel olvasott a gondolataimban –, és színész akar lenni benne minden férfi és nő.

Átvettem egy önéletrajzot és egy fotót a barátnőm, Marcia apjától, aki Mar-szí-ának ejtette a nevét. Ültem ennek az embernek az asztalánál, utaztam a kombija hátsó ülésén, amikor fagyizni vitte a családot, aludtam a dupla ágyban a lánya rózsaszínű hálószobájában. Úgy tettem, mintha nem ismerném meg, mivel úgy véltem, ez a legkíméletesebb megoldás.

– Laura! – köszönt rám széles mosollyal. – Jó reggelt! Micsoda tömeg!

Helyeseltem, átadtam neki a sorszámát és a szövegét, és arra kértem, menjen vissza az előcsarnokba, ott várakozzon.

– Merre van a mosdó? – érdeklődött.

Kínos zavarban voltam. Még a férfiak is azt tudakolták, merre van a mosdó. Meg akarták igazítani a sísapka alatt lelapult hajukat. Fennhangon fel akarták olvasni a szövegüket a tükör előtt, hogy közben lássák magukat. A nyelvi labor melletti mosdóba irányítottam, mondván, az nem lesz olyan zsúfolt.

– Lányok, ti aztán elfoglaltnak néztek ki – hallottam meg a nagyanyám hangját. A hátunk mögül bukkant fel, miután Marcia apja távozott.

– Szeretne egy szerepet? – tudakolta tőle Veronica. – Jó kapcsolataim vannak ám! Sztárt csinálok magából. – Veronica imádta a nagyanyámat. Mindenki imádta.

– Csak benéztem. – A színpad előtt álló asztal felé pillantott, hogy jelezze, ő is ott fog ülni Mr. Martinnal és a többi színházi emberrel. A nagyanyám tulajdonosa a városi Ölt-és nevezetű varrodának, és felajánlotta, hogy elkészíti a jelmezeket – és ezzel az én segítségemet is felajánlotta, mivel iskola után nála dolgoztam. Puszit nyomott a fejem búbjára, és elindult a hosszú, üres kosárlabdapályán át a távoli asztal felé.

A meghallgatás elvileg pontban tízkor kezdődött volna, de a csíptetős írótáblák hiánya miatt fél tizenegy utánra tolódott. Miután mindenkit regisztráltunk, Veronica közölte, hogy kis csoportokba osztja szét a jelentkezőket létszám és szerep szerint, és kitereli őket a folyosóra, hogy ott várakozzanak.

– Én leszek a terelőkutya – állt fel az asztalunktól. Én pedig maradtam, hogy csendben regisztráljam a késve érkezőket. Amint Mr. Martin és a nagyanyám három másik emberrel együtt helyet foglalt a színpad előtt álló asztalnál, az addig lármás tornaterem nyomban elnémult. Amikor szólítottak egy jelentkezőt, Veronica kísérte végig a folyosón, majd fel a lépcsőn, át a hátsó színpadon, egészen a széléig. A meghallgatásra várakozók nem nézhették meg a többi jelentkezőt: azokat, akik már végeztek, felszólították, hogy távozzanak, vagy külön maradásra kérték őket. A Rendezőket hallgatták meg elsőként (a Rendező volt a legnagyobb és legfontosabb szerep a darabban), majd az összes George-ot és Emilyt, utána a többi Webbet (Mr. és Mrs. Webbet és Wallyt) és a többi Gibbset (dr. és Mrs. Gibbset és Rebeccát). A kisebb szerepeket a kialakult sorrend alapján tervezték kiosztani. Senki nem abban a reményben indul el otthonról, hogy ő kapja Warren rendőr szerepét, de ha felajánlják neki Warren rendőr szerepét, elfogadja.

– Mr. Saxon! – kiáltotta el magát Mr. Martin. – Ön a második felvonás elejét fogja felolvasni. – Az összes Rendezőnek a második felvonás elejét kellett felolvasnia.

Meglepett, hogy még én is hallom Mr. Saxon lépteinek halk csoszogását, ahogy átmegy a színpadon.

– Én vagyok az első? – Mr. Saxon nem gondolt bele, hogy ez lesz a következménye annak, ha fél órával kapunyitás előtt megérkezik egy középiskola tornatermébe.

– Ön az első, uram – felelte Mr. Martin. – Kérem, kezdje is el, amint készen áll.

Így hát Mr. Saxon megköszörülte a torkát, a kínos csend beállta után még egy teljes percet várt, majd belevágott.

– Három év telt el – kezdte. – Igenis, a nap több mint ezerszer kelt fel.2

Továbbra is az előcsarnok felé fordulva ültem, ahogy egész délelőtt, bár a két dupla ajtó most csukva állt. Mr. Martin, a nagyanyám és a többi szereplőválogató messze ült, háttal nekem, én is nekik, és a szerencsétlen Mr. Saxon, aki épp szörnyű kínhalált halt odafent a színpadon, nyilván a rendezőt nézte, nem egy középiskolás lány hátát. Mégis, udvariasságból nem fordultam hátra. Egészen a lap aljáig elmondta a szöveget.

– Tessék! Hallhatjuk az öt negyvenötös bostoni vonatot – fejezte be végül, és hallhatóan elöntötte a megkönnyebbülés. A meghallgatás két percig tartott, és azon töprengtem, vajon ki látta jónak ilyen hosszú bekezdést választani.

– Köszönjük szépen – szólalt meg Mr. Martin a legkevésbé sem bátorító hangon.

Elöntött a szomorúság. Ha Veronica ott ül mellettem, csendben akasztófáztunk volna, Mr. Saxon minden egyes panaszosan elnyújtott szava egy újabb végtagot jelentene. Nem néztünk volna egymásra, nehogy kitörjön belőlünk a nevetés. De Veronica kint ült a folyosón, a késve érkezők pedig elmaradtak. Mint kiderült, a meghallgatásra jelentkezők mind ugyanúgy gondolkodtak: a kérésnek megfelelően pontosan érkeznek, regisztrálnak, és beállnak a sorba – ezzel mutatva, milyen megbízhatóan követik az utasításokat. Mr. Martin szólította a második jelentkezőt, Mr. Parksot.

– Az oldal tetején kezdjem, ott, ahol meg van jelölve? – érdeklődött Mr. Parks.

– Az remek lenne – felelte Mr. Martin.

– Három év telt el – kezdett bele Mr. Parks, majd három évet várt, hogy mindezt kihangsúlyozza. – Igenis. – Itt újabb szünet következett. – A nap több mint ezerszer kelt fel.

Mr. Parks nem pasztellszínben játszott. Ha hátrafordulok, bizonyára egy sárga esőkabátos férfit látok, a hóna alatt egy homárral. Csendben benyúltam a széktámlán lógó hátizsákomba, és elővettem a Doktor Zsivágót. Eleve ez volt a terv: miközben zajlik a meghallgatás, én olvasok, és amikor megunjuk, Veronicával helyet cserélünk, hogy ő is olvashasson. Mr. Parks még közel sem ért a lap aljára. A Doktor Zsivágóban az volt a jó, hogy a cselekmény kellőképpen bonyolult ahhoz, hogy az egész agyamat igénybe vegye. Nem igazán tetszett a regény, de tudni akartam, mi történik Larával. Mégis, amikor a hatodik reménybeli Rendező közölte, hogy felkelt a nap, rájöttem, hogy Paszternak nem kelhet versenyre azzal, ami itt zajlik, és megfordítottam a székemet.

A Rendezők egymás után léptek fel az előszínpadra, és kezdtek bele. Hogy milyen sután álltak ott ezek a férfiak, hogy remegett a papír a kezükben – egyetlen középiskolás lánynak sem lenne szabad látnia ezt. Néhánynak egész tűrhető volt az orgánuma, de amikor meg kellett volna mozdulniuk, csak álltak földbe gyökerezett lábbal. Nulla lendület. Másoknak a mozgásuk rendben volt, fél kezüket zsebre vágva járkáltak fel-alá, de minden egyes szót hamisan ejtettek. Nyaktól lefelé vagy nyaktól felfelé, itt húzódott a választóvonal: vagy az egyik stimmelt, vagy a másik. Senkinek sem sikerült egyszerre mindkettő, a többségnek egyik sem. Mindent összevéve a Rendezők katasztrofálisak voltak, kész tömegkarambol, képtelen voltam levenni róluk a szemem.

Bár ennek még semmi jele nem volt, New Hampshire-ben már kis híján tavaszodott, már csak hét hét volt hátra az utolsó előtti gimnáziumi évemből, mégis, az járt a fejemben, hogy ez számomra az igazi tanulás első napja. Egyetlen eddig olvasott könyv sem olyan fontos, mint ez itt, a matektémazárók vagy a történelemdolgozatok nem tanították meg, hogyan viselkedjem, és ezen nem a színpadot, hanem a való életet értem. Amit most láttam, nem kevesebbre tanított meg, mint hogy hogyan mutassam meg magam a világnak. Egy dolog színészeket nézni, akik megtanulták a szövegüket, hónapokon át készültek – de felnőtt embereket látni, ahogy botladoznak, és kudarcot vallanak, ez valami egészen új volt. A varázslat abban rejlett, hogy beazonosítsam, ki hol rontotta el. Mr. Anderson, a Liberty Bank hitelügyintézője, hozott magával egy pipát – egy olyan kelléket, ami kézben tartva akár működhetett is volna, de ő végig a foga közé szorította. Az embernek nem kell értenie a színészethez ahhoz, hogy tudja, az állkapocs mozgatásának képessége segíti a beszédet – én mégis tudtam, ő pedig nem. Ezek után, a kétperces monológ közepén félbehajtotta a felolvasott papírlapot, a zakója zsebébe csúsztatta, a zakó másik zsebéből elővett egy doboz gyufát, és rágyújtott a pipára. A pöfékelés, ami ahhoz kellett, hogy a dohány tüzet fogjon és az apró láng felcsapjon a pipa öblös fejéből – ez mind az alakítás része volt. Ezt követően a gyufásdobozt és az elhasznált gyufát visszatette a zsebébe, elővette a papírlapot a szöveggel, széthajtogatta, és folytatta a monológot, miközben a mennyezet felé szálló édes pipafüst lassan felém sodródott.

Az, hogy Mr. Martin nem állt fel, és nem jelentette be, hogy felejtsük el, nem akarja megrendezni A mi kis városunkat, valódi lelkierőről tanúskodott. Helyette köhintett, és megköszönte Mr. Andersonnak az idejét. Mr. Anderson komolyan bólogatva távozott.

Minden Rendező újabb akaratlan tanulsággal szolgált: tisztaság, szándék, egyszerűség. Ők mind tanítottak engem. A barátaimhoz hasonlóan én is azon töprengtem, mihez kezdjek az életemmel. Sokszor eszembe jutott, hogy irodalomtanár leszek, mert az irodalom volt a kedvenc órám, és tetszett a gondolat, hogy az életemet olvasással és mások olvasásra szoktatásával töltöm majd. Folyton ötleteket jegyeztem fel a tanmenethez egy spirálfüzet hátuljába, úgy gondoltam, hogy a Copperfield Dáviddal kezdünk majd, de alighogy elköteleztem magam a tanítás mellett, jelentkezési lapot igényeltem a Békehadtesthez. Persze, szerettem a könyveket, de hogyan tölthetném az életemet egy osztályteremben, ha tudom, hogy igazából kutakat kell ásni és szúnyoghálókat kell osztogatni? A Békehadtest lenne a legegyenesebb út ahhoz, hogy igazán tisztességes életet éljek. A tisztesség szó, amit a rendes ember minden aspektusára használtam, fontos szerepet játszott a jövőről való gondolkodásomban. Az állatorvos tisztességes foglalkozás – egyidőben mindenki állatorvos akar lenni –, de ahhoz kémiát kell tanulni, és én a kémiától féltem.

De vajon miért ácsingóztam folyton hatszáz oldalas brit regények, a természettudományok és az olyan munkahelyek után, ahová maláriaoltás kell? Miért nem olyasmivel akartam foglalkozni, amiben eleve jó voltam? A barátaim mind úgy gondolták, hogy át kellene vennem a nagyanyám varrodáját, mivel én tudok varrni, ők meg nem. Az anyjuk sem tud. Amikor felvarrtam egy szegélyt vagy bevettem egy derekat, úgy néztek rám, mint Prométheuszra, aki most száll alá az Olümposzról a tűzzel.

Ha azon tűnődnek, vajon mi a tisztességes a varrásban, elmondhatom: a nagyanyám. Ő egyszerre volt varrónő és az emberi tisztesség kiapadhatatlan forrása. Ha Veronica a farmerról beszélt, amit a jótékonysági zsákból vettem ki, és beszűkítettem a szárát, mindig hozzátette azt is: „Megmentetted az életemet!” Az emberek szeretik, ha a ruháik jól állnak rajtuk, így hát segíteni nekik ebben hasznos és tisztességes munka. Erre a nagyanyám tanított meg, akinek mindig sárga mérőszalag lógott a nyakában, és tűpárna volt gumiszalaggal a csuklójára erősítve (tűpárna-virágcsokornak hívtam).

Néztem, ahogy ezek a férfiak egymás után mondják fel rosszul ugyanazt a szöveget, miközben óriási fehér zsebkendőkkel törölgetik a szemüvegüket, és elgondolkodtam az életemen.

tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

A szerzőről

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License