Kovács Bálint

Lehetne, hogy csak
aludjunk?

– részlet –

KALLIGRAM

Copyright © Kovács Bálint, 2021
ISBN 978 963 468 274 5

„A háború alatt a Luftwaffénál voltam rádiós. Borzasztó rossz rádiós voltam, és a pilótám borzasztó rossz pilóta volt; csak négy hét kiképzést kaptunk. A második bevetésünkön lelőttek a Krím felett. A pilóta azonnal szörnyethalt, engem tatár nomádok mentettek ki a roncsok közül. Az égési sebeimbe bele kellett volna halnom. De ezek a parasztok, ugyanazok, akiket le kellett volna bombáznunk, kihúztak a roncsból, és odaadóan gondoskodtak rólam. Zsírt dörzsöltek a sebeimbe, filctakarókba bugyoláltak. Egy évig maradtam náluk. Aztán megadtam magam az amerikaiaknak, és hadifogoly lettem.

Ha megkérdezem magamtól, mit tudok igazán, hogy mi az, amit igazán megtapasztaltam az életben, hogy mit állíthatok hazugság nélkül… A zsírt a bőrömön. A zsírból és filcből való otthont.”

Florian Henckel von Donnersmarck:
Mű szerző nélkül (Deák Zsuzsi fordítása)

minden a legkevésbé rendben

Hús

Lassan a térdére tette a nyitott újságot, és pár percig, talán negyedóráig a falat nézte. Áttette a lapot a dohányzóasztalra, felállt, és a szekrényhez ment. Elővette a sporttáskáját, a derékaljat, bedobált egy-két holmit, székre állt, a legfelső polc mélyéről előbányászta a sátrat, majd szó nélkül elindult a pályaudvarra.

Késő délelőtt érkezett meg a tóhoz, kívül a lakott területen, a fákkal és nádassal körülvett strand bejáratához. Emlékezett a jegyárusító ütött-kopott bódéjára a sorompó mellett, de mostanra a félig már lepattogzott, festett FKK felirat mellé kikerült egy-két vicces bádogtábla is: „Nincs ruha, nincs szomorúság”, és hasonlók. Miután gépiesen bediktálta az adatait a recepciósnak, még mindig gondolkodás nélkül, mintha csak a magától mozgó lábait követné, elindult balra, a tó menti ösvényen, és keresett egy helyet a fák árnyékában. A fűre dobta a holmiját, és nekiállt felállítani a sátrat; a rudak mostanra berozsdásodtak, a gumiszalag a merevítő váz belsejében elvesztette a ruganyosságát, de amikor elkészült vele, a sátor még mindig ugyanolyan otthonos volt, mint annak idején.

Bedobta a derékaljat és a táskáját a kis cipzáras ajtónyíláson, aztán levette a cipőjét, a pólóját, a nadrágját, és letolta az alsónadrágját is. Végül egy strandlepedőn kívül mindent bepakolt a sátorba, felhúzta a cipzárt, és kilépett az árnyékból; kinyújtózott, a napfény végigvizslatta a testét a lábujjaitól a feje búbján egyre növekvő kopasz foltig, nem hagyva ki azokat a részeket sem, amelyeket évtizedek óta nem látott napsugár. Elindult a kis tó felé. Keresett egy nyugodtnak tűnő helyet; nem akarta túl közel teríteni a fürdőlepedőjét senkihez. Elegyengette a földön a fekhelyét, majd besétált a tóba. Eleinte hidegnek érezte, de ez egy percig sem zavarta: miután már a dereka is víz alá került, nyakig merült a vízben, és úszni kezdett, egy kicsit oda, egy kicsit vissza, szép lassan. Nem sietett sehova.

Jólesett a hideg víz után kifeküdni a pokrócra, és szép lassan megszáradni a napon, hogy aztán újra vizes legyen, ezúttal már az izzadságtól. Nem is csinált egyebet: amikor már nagyon égette a nap, visszabotorkált a tóba, és élvezte, hogy úszás közben végigsimogatja a víz, amikor pedig lehűlt a teste, újra kimászott a partra. Amikor beúszott a tó közepére, jószerével az egész partszakaszt belátta. Az ő helyéhez legközelebb egy nagy, hangos család volt, a pocakos férfiak annál harsányabban nevettek, minél több összelapított sörösdoboz gyűlt fel mellettük, és annál sikamlósabb vicceket is engedtek meg maguknak, hogy aztán a feleségeik, akikről nem tudta nem észrevenni, hogy mindnyájan, mindenütt csupaszok, a hajukon kívül sehol nem takarja a testüket egyetlen szőrszál sem, elpirulva kacagjanak velük, a kiskamasz gyerekeik pedig próbáljanak úgy tenni, mintha ott se lennének. Odébb egy fiatal pár feküdt, egy szőke, feltűnően szép alakú nő egy fiatal kora ellenére is kopaszodó, pohos férfival, velük átellenben meg, mintha csak direkt az ő ellentéteik lennének, egy másik pár, egy izmos, olajosan csillogó Dávid-szobor és egy dühös arcú, mogorvaságba fásult testű nő. Mellettük egy anyuka tollasozott a gyerekével, még távolabb asszonyok beszélgettek, körbe rendezve a nyugágyaikat. Ennél messzebbre nem látott el.

Délutánra kezdett megéhezni. A talpát melegen simogató, mély homokban elsétált a büféig, ott habozott egy kicsit, és végül csak egy üveg sört kért; új rendszer volt, fizetni csak a kijáratnál kellett, nem kellett egész nap az aprót markolászni. Egész estig kint feküdt a parton, szép lassan eltűntek mellőle a többiek, az Adonisz-testű férfi feszülten, nem hallhatóan, de láthatóan dühösen utasítgatta a feleségét pakolás közben, a nagy család valamivel odébb nekiállt begyújtani a tábortüzet; a hasábokkal ügyködő apukákon nem látszott, hogy eddigre már majdnem megtöltötték üres sörösdobozokkal a kukát. Amikor feljött a hold, beúszott a tó közepére, és felmászott az ott lebegő kis műanyag móló-szigetre. Kifeküdt a hátára, és próbálta volna hallgatni, ahogyan a szél borzolja a nádast, de teljes szélcsend volt, csak valahonnan, egy távoli lakodalomból hallatszott néhány foszlány a mulatós zenéből.

Másnap reggel, amikor a meleg kikergette a sátorból – kiderült, hogy ami sátorverés közben árnyékban volt, az kora reggel még védtelenül néz szembe a napsugarak egyre elszántabb rohamaival –, az első útja rögtön a tóhoz vezetett: azonnal belevetette magát, és amíg csak bírta lélegzettel a víz alatt, hagyta, hogy a hideg víz jobban felfrissítse bármilyen reggeli zuhanynál. Bár még egészen korán volt, amikor ugyanott leterítette a lepedőjét, a nagy család már a tegnapi helyén üldögélt, mintha el se mozdultak volna onnan.

Meglepő módon úgy zajlott az élet, mintha mi sem történt volna.

Dél körül megint elballagott a büféig. Hezitált egy kicsit, de mielőtt megszólalt volna, meglátta, hogy az étlap ki van ragasztva az ablakra; odalépett, és háromszor is végigolvasta, de nem találta meg, amit keresett. Megint egy sört kért csak. Este az éhség még egyszer visszakergette, de mielőtt bármit rendelt volna, észrevette, hogy van egy másik bódé is, egy másik kiragasztott étlappal. Azt is átolvasta, de látta, hogy azon csak italokat, különböző kávéfajtákat és jégkrémeket sorolnak fel. Így csak a reményeit nyelte le.

A sörével az egyik kezében úszott be a tó közepén lévő úszó szigetre, bár úgy érezte magát, mint egy haldokló kutya, ahogy a szabad kezével verdesett a vízben, és újra kifeküdt a lebegő mólóra a hold alá. Amikor már nagyon csíptek a szúnyogok, kiúszott a partra, felragadta a fürdőlepedőjét, és elindult a sátor felé. Még egy pillantást vetett a büfére, de továbbment. Komótosan felvette a ruháit – egészen furcsa érzés volt, hogy két nap után megint fogságba ejti a textil a testét –, majd nekiállt lebontani a sátrat.

*

Péternek ő volt az első férfi az életében. Ő addigra már rég túl volt a kamaszkori rádöbbenésen, hogy a fiúk jobban izgatják, mint a lányok, túl volt az első puhatolózó simogatásokon és házibulik sötét szobáiban megejtett, esetlen, követelőző szopásokon, és túl volt már az első szerelmen is. Vagyis azon, amit akkor annak gondolt. Mert Péter mellett azt érezte, korábban semmit nem tudott a szerelemről, és amiről addig azt hitte, hogy az, az csak valami kis öröm volt, darázscsípés a szédítő fejbe kólintáshoz képest.

Egy pillanaton múlt, hogy mégis megszólította Pétert. Ő épp megérkezett a presszóba, ahol késő esténként már mindenki pontosan tudta, milyen közönségre számíthat – még a Párt is, furamód mégis többnyire hagyták őket élni –, amikor a fiú épp sietősen távozott ugyanonnan. Korán is volt még, és a testtartásán is látszott, hogy nem dolga végeztével, hanem zavarában döntött a szökés mellett. Egyszerűen elment volna mellette, ha a srác nem torpan meg egy pillanatra, és néz vissza, a háta mögött becsukódó ajtó felé. Ő pedig ösztönösen ránézett, és meglátta a szemében azt a sajgó vágyakozást, amiben minden benne volt. Hogy bár rá tudná venni magát, hogy visszaforduljon. Ha vissza is merne menni, bár lenne bátorsága megszólítani valakit, nem a pultnál ülni lesütött szemmel, behúzott vállakkal, mint egy zárt kapu, amelynek elveszett a kulcsa. Bár merne azok közé tartozni, akik közé tartozik.

Ez az egyetlen pillantás megállította a levegőben a lábát, és amilyen ösztönösen nézett a srácra az előbb, olyan magától értetődően fordult utána; még nem tudta, vagy nem akart foglalkozni vele, hogy abban a pillantásban benne volt nemcsak a ma este, de kettejük jövője is. Merészen megfogta Péter kezét, és csak annyit mondott neki, gyere, és magával húzta a presszóba.

Olyanok voltak a titkos találkozóik, hogy utána soha nem értette, miért nem állítják meg az utcán még a vadidegenek is, megkérdezni, hogy mi van vele, hiszen annyira egyértelműen kellett látszódnia az arcán, hogy minden megváltozott. Mások miért nem veszik észre, hogy már az egész világon semmi sem olyan, mint régebben? Mindig csak az ő szobájában gubbasztottak, mint két denevér, akik félnek nappal kibújni a barlangjukból, de ez nem számított; mindenre elég volt az a kuckó.

Péter vetette fel, félénken, mint aki egy lapra tesz fel mindent, és pontosan tudja, mit kockáztat, hogy a nyáron lemehetnének arra a nudista strandra, amiről már mindketten hallottak; azt mondaná otthon, hogy egyetemi terepmunkára megy, a szüleit úgyse érdeklik különösebben a tanulmányai, nem is nagyon tudják, mit csinál, és akkor végre nemcsak lopott órákra lehetnének együtt, hanem, és ezt úgy mondta, hogy érződött, beleborzong már a gondolatba is, együtt tölthetnének több napot is, mindenkitől távol. Innentől olyan nehéz volt kivárni azt a hétfőt, mint addig még semmit, olyan lassan teltek a percek, mintha odaszögezték volna mindet a földhöz, és egyesével kellett volna kirángatni onnan mindegyiket, csak hogy az ember rögtön nekiláthasson a következőnek.

És az egész nyaralás tényleg olyan volt, amilyennek a legnaivabb pillanataikban remélték: felhőtlen és boldog, olyan, mintha egymás kezét fogva felültek volna a vidámparkban a hullámvasútra, hogy a futam napokon keresztül ne érjen véget, és hogy amikor valamiről azt hiszik, az volt a legjobb rész, akkor a következőről kiderüljön, az előző semmi se volt ahhoz képest. Még úgy is, ha szeretkezni csak egymás szájára tapasztott kézzel, néma csendben mertek, és Péter túl szemérmes volt ahhoz, hogy a sátorban igazán el tudja engedni magát: biztos volt benne, hogy minden nyögésük ugyanolyan eltéveszthetetlenül egyértelmű lenne mindenki számára, mint ahogy ők is hallották még azt is, ahogyan elhajlik a fű mások meztelen talpa alatt, amikor elmentek a sátruk mellett. Mégis elég volt a boldogsághoz utána mindig rápillantani a saját összeharapdált ujjaikra. És elég volt egymás mellett feküdni naphosszat a nagy pokrócon, elég volt együtt úszni, és elég volt, hogy olyankor, amikor úgy gondolták, talán senki nem néz feléjük, a tó egy-egy félreeső szegletében lopva megölelni egymást, hevesen taposva a vizet, hogy hol az egyik, hol a másik fúrja bele az arcát a másik nyakába.

A büfében frissen grillezett húsokat lehetett venni; az első nap mindketten csevapcsicsát vettek, és annyira finom volt, vagy legalábbis nekik annyira ízlett, hogy utána mindennap csak azt kértek. Csak azért is egymás tányérjából lopták ki a falatokat, mintha a sajátjukban nem ugyanaz lenne, és úgy falták, mintha a hús a másik teste lenne, és minden harapással egymást fogadnák be, és tényleg olyan jól is esett.

Az utolsó napon, este, amikor valahogy már nem volt annyira jó minden, mert valami bujkált körülöttük a levegőben, mint egy apró szúnyog, aminek csak a zümmögését hallják, de látni nem lehet, a vacsorára rendelt csevapcsicsa mellett mondta el Péter, amikor a torkába gombócosodott sírástól ki tudta végre bökni, hogy ha hazamennek, ő nem képes ezt tovább csinálni, mert nem bírja elviselni, ahogy az apja néz rá, és ahogy az anyja gyanakodva, látszólagos kedveskedéssel, mégis álcázhatatlan undorral próbálja kihúzni belőle, hogy mi az igazság. És közben minden perc, amit külön töltenek, olyan fájdalmas, mintha egy nyílt seb lüktetne a testén, de hát lehetetlen ennél többet együtt lenniük, és nem akarja, hogy ennyire fájjon.

Ő megértette, és egyetlen percig sem hibáztatta miatta. Akkor, ott, a maguk alá terített törölközőn üldögélve, zsíros kézzel, a kiürült, koszos tányér mellett nem haragot vagy csalódottságot érzett, hanem azt, hogy felnőtt, már ha azt nevezik felnövésnek, amikor az ember rádöbben, hogy örökre véget ért az élete felelőtlen, egyszerű és boldog része – márpedig mi mást neveznének annak. Aznap este még nevetve pakolták el a sátrat, de csak azért, mert mind a ketten eldöntötték, hogy nevetni fognak, hátha akkor elhiszik, hogy nem olyan komoly ügy az egész, mint amilyen. De volt ebben a nevetésben valami, ami nem tudott a hanggal együtt kijönni a torkukon, és ami ólmos, fémes ízt hagyott a szájukban. Úgy búcsúztak el egymástól, hogy az az ölelés egy kicsit még ma is tart: percekig nem tudták elengedni egymást, csak álltak összekapaszkodva, mintha arra várnának, hogy majd valamilyen külső erő tépi le egymásról a karjaikat, és nem nekik kell hagyni elmenni a másikat.

Péter nemsokára megnősült, ezzel őt téve egy titok egyetlen tudójává, és nem találkoztak többet, talán egyszer látta még messziről a buszon, de egyáltalán nem volt biztos benne, hogy tényleg ő volt. Nem telt el sok idő, és megismerte Andrást, akivel majdnem ugyanazt érezte, mint Péterrel, sőt, mondta eleinte magának, pontosan ugyanazt, csak sokkal felnőttesebben, ahogy annak lennie is kellett, mert a felelőtlen, butácskán naiv érzéseket mindenkinek le kell idővel vetnie, ha nem akar védtelenül menni bele az életbe. Hogy Péterről mesélt-e neki, azt nem is igazán tudta felidézni, talán egyszer kerülhetett szóba vele ez a nyaralás a tónál, egy szokatlanul kitárulkozó beszélgetés ígéreteként, amiből, úgy rémlett, mégsem lett semmi, valahogy nem úgy hozta a helyzet. Szerette Andrást, nem volt kérdés, hogy összekötik az életüket: komoly, mély, egyre gyarapodó súlyú szeretet volt ez. A lakást már együtt vették, és amikor aláírták az adásvételi szerződést, az olyan volt, mintha az anyakönyvvezető előtt, öltönyben és nyakkendőben szignálnák ünnepélyesen a nagykönyvet az igen kimondása után.

*

Higgadtan, rezzenéstelen arccal olvasta végig a hírt a szombati újságban: „Makói Péter fizikus, a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagja, a Magyar Érdemrend Tisztikereszt polgári tagozatának kitüntetettje, életének hatvanharmadik évében, rövid, méltósággal viselt betegség után elhunyt. Gyászolja három fia”, és a többi – a feleségről nem tettek említést, ki tudja, miért. Ő maga is meglepődött rajta, hogy nem remegett a keze, ahogyan előbb az ölébe, majd végtelennek tetsző idő múlva az asztalra helyezte az újságot, hogy nekiállhasson a csomagolásnak.

Amikor másnap este, egy kicsit lebarnulva, hóna alatt a sátorral, a vállán a sporttáskával a fizetés után kilépett a kapun, a sorompó melletti parkolóhelyen álló autóból épp kikászálódott valaki.

András tagjai elgémberedtek a hosszú várakozástól az autóban, így miután kiszállt, muszáj volt nyújtóznia egyet még akkor is, ha ez a nevetséges macskamozgás nem illett a helyzethez. Odasétált hozzá, és elvette a táskáját, aztán megölelte és megcsókolta, ő meg közben úgy állt ott, mint akit fejbe kólintottak, és ettől elszédült. Gyere, menjünk haza, mondta András. Remélem, éhes vagy. Sütöttem neked csevapcsicsát.

Van Kiút Alapítvány

A klinika nem olyan volt, mint a filmben, semmi festői környezet, semmi szaunás wellness vagy luxusétterem az utolsó vacsorához. Ez a klinika sem volt több semmilyen más klinikánál: fehér falak, műanyagszékek, recepció és hozzá a kötelező, unott recepciós. Röviden ismertették vele a folyamat lényegét, de hát hosszabban nem is nagyon lehetett volna: egy rutinvizsgálat után az orvos jelenlétében aláír egy nyilatkozatot a szabad akaratról és a többiről, majd az orvos bead neki egy injekciót, és az majd mindent elintéz. Több kérdése neki sem volt. Mégis mit kérdezhetett volna?

Azt gondolta, biztos kap majd valamilyen kórházi ruhát, mégiscsak úgy szokás a sterilség és hasonlók miatt, de megint rá kellett jönnie, hogy ennek sincs jelentősége. Az a világ, ahová az Alapítvány révén becsöppent, nagyon beszűkült volt: a legtöbb dolog elveszítette a jelentőségét. És ez végtelenül szimpatikus volt neki. Épp olyan volt, mint az a világ, mint amiben ő élt már jó ideje.

Mert elege volt. Végleg.

De sehogy sem tudott véget vetni az egésznek. Gyenge volt hozzá, vagy gyáva, vagy cselekvőképtelen, vagy megbénította a gyűlölt, paradox módon mégis túlfejlett életösztöne, vagy egyszerűen csak félt, nem a haláltól, hanem az odáig vezető tettektől. Az nem igaz, hogy a haláltól még az életnél is jobban félt volna: sokkal inkább dühös volt. Dühös, mert minden halálos baleset másokkal történt. Mert mindig másokról, ártatlan, életerős emberekről derült ki, hogy gyógyíthatatlan, végzetes betegségük van. Mert hiába került a repülőgépe turbulenciába, sosem lett baj, még egy narancsleves doboz sem esett le soha a padlóra, nemhogy az egész gép lezuhanjon. Vágyott rá, de nem tudott mit tenni érte. Képtelen volt rá.

Aztán pont egy repülőjáraton látott egy dán filmet; csak azért kattintott rá, mert szerepelt benne valamelyik vérszomjas seggfej a Trónok harcából, meg mert hosszú volt az út. De nem tudta végignézni. Nem azért, mert annyira rossz lett volna a film – na, nem mintha olyan jó lett volna –, hanem mert háromnegyed óra után zsongani kezdett a feje attól, amiről szólt. Asszisztált öngyilkosság. Irányított eutanázia. A szavak úgy visszhangoztak a fejében, ahogyan azt az ókori tudósokról képzelte, amikor rájöttek életük és a tudománytörténet nagy felfedezéseire. Alig várta, hogy hazaérjen, internethez jusson, és utánajárhasson a dolognak.

És tényleg létezett, nem kitaláció volt. „Azoknak, akik súlyos fájdalommal járó betegségek miatt vagy más okból úgy döntenek, hogy orvosilag felügyelt körülmények között pontot tesznek szenvedéseik végére, és inkább a halált választják”, és így tovább. Azonnal rákeresett, hogy hol van lehetőség ilyesmire: meglépni az utolsó lépést, ami segítség nélkül mindig túl nagy volt neki.

Utolsó Remény Alapítvány, ez volt a neve. „Úgy érzi, hogy semmiféle remény nem áll már ön előtt? Meg van győződve róla, az élet nem tartogat már semmi jót az ön számára? Elvesztette minden motivációját a folytatásra? Úgy gondolja, nincs más kiút ön előtt, csak a halál? Mi megértjük a problémáját, és tudunk is segíteni rajta” – állt az alapítvány honlapján. Egy kicsit fellengzős, gondolta, de teljesen mindegy. A világon minden terméket el kell adni valahogy a vevőknek, még ezt is. És ami azt illeti, rendesen meg is kérték az árát, de hát ez már teljesen mindegy ilyenkor. Tárcsázta a számot, és kért egy időpontot.

Átfutott az agyán a gondolat, hogy még rengeteg mindent el kellene intéznie előtte: felmondani a munkahelyén, hagyni valami üzenetet legalább a hatóságoknak, és minden ilyesmi, de még végig se gondolta az egészet, amikor rájött, mennyire abszurd felvetés ez.

Nem mindegy? Ugyan kit érdekel?

*

Miután szólították, felfeküdt az ágyra, váltott néhány jelentéktelen mondatot az orvossal, aki elvégezte a megfelelő vizsgálatokat, majd elővette az injekciós tűt. Azt gondolta, ettől a látványtól most biztosan éreznie kellene valamit. Valami súlyosat. Valami komolyat. De csak némi izgatottságot tudott azonosítani magában. Eszébe jutott, hogy legalább valami teátrális módon meg kéne adnia a módját, az ég, vagy legalábbis a plafon felé fordítania a fejét, nagyot sóhajtani, mondani egy jelentős utolsó mondatot, de semmi kedve nem volt az ilyesfajta bohóckodáshoz. Egyszerűen csak odatartotta a karját, és kész.

Egy-két percig nem történt semmi, már egy kicsit ideges is lett, hogy valami baj lehet, de aztán kezdett elhomályosulni a világ; először, mint valami kis szédülés, aztán beszippantotta és elnyelte egy sötét hasadék. Előtte azt gondolta, majd az élete filmje fog leperegni előtte, de nem így lett. Egész mást érzett abban a másodpercben vagy tizedmásodpercben, amíg a szédülésből átkerült a fekete lyukba.

Azt érezte, hogy leoldódik a kezéről egy szoros kötelék, ami annyira az élete része volt, hogy már rég nem is érezte, már teljesen megszokta a szorítását és azt, hogy valami gúzsba köti: az egészet csak most vette észre, amikor megszűnt az állandó szorítás. Azt érezte, hogy ugyanilyen kötelek oldódnak le a lábairól, a torkáról, a fejéről, a derekáról: egyszerre érezte mindenütt a felszabadulást. Azt érezte, hogy a szíve fele olyan gyorsan ver, mint máskor, és ez nemhogy nem probléma, de ez lenne a normális, ez a kellemes nyugalom. Azt érezte, hogy most először nem fél.

Nem fél attól, hogy emberek között kell lennie, hogy napról napra, percről percre újra meg kell találnia a hangot az őt körülvevő tömeggel, ami viszont soha, soha nem fog sikerülni. Hogy végre nem kell rettegnie attól, hogyan néznek rá mások, mi lehet a szemükben, és főleg miért. Nem kell attól félnie, hogy lebukik előttük valami olyasmivel, amiről azt sem tudja, hogy elkövette, mert egyáltalán nem állt szándékában elkövetni, de valahogy, önhibáján kívül mégis megtette. Nem kell többet pengeélen egyensúlyozva tennie meg minden lépést, összeszorult gyomorral, egyetlen apró lépésnyire a pániktól, attól tartva, hogy valami helyrehozhatatlan dolgot csinál, valami olyat, amivel letörölhetetlen foltot ejt saját magán. Ehelyett érezte, ahogyan a hasizmai is kilazulnak, és a gyomrából végre eltűnik az a görcs, ami nélkül nem is tudta, hogy lehetséges élni. Hogy nem kell többet rettegnie annak a felelősségétől, hogy valamit a saját kezébe vegyen, és vállalja a kockázatot, hogy amit csinál, az a lehető legrosszabbul fog elsülni. Életében először azt érezte, hogy nem fenyegeti semmi.

Aztán elnyelte az üresség.

*

Amikor felébredt, egy negédes mosolyú, fiatal, jólfésült férfi ült az ágya mellett fehér köpenyben, de bármilyen más kórházi kiegészítő nélkül. Összekulcsolt kezeit a keresztbe tett lábain, az egyik térdén nyugtatta, és összességében volt benne valami modorosság már azelőtt is, hogy megszólalt volna. Megnyugtatónak szánt mosoly ült az arcán, de a szándék ellenére a végeredmény inkább lekezelőre sikerült.

– Ön mikor jött rá? – kérdezte.

Nem értette, hogy mire céloz ezzel, és nem tudta eldönteni, hogy azért nem érti, mert még kába, vagy akkor se értené, ha egy vacsoraasztal mellett kérdeznék tőle ugyanezt. Az orvos mindenesetre nem törődött különösebben az értetlenségével, és szinte rögtön folytatta.

– A pácienseink legtöbbször röviddel az altató beadása után jönnek rá, hogy hibáztak. Van, aki már egyenesen a szúrás pillanatában megérzi, hogy így van! – mondta, olyan hangsúllyal, amivel az ember valami igazán nagyszerű és hasznos felfedezést oszt meg a másikkal. – Ennyi idő épp elég is, hogy rájöjjünk, mindent rosszul láttunk – folytatta atyáskodó hangon. – Olyan ez, mint a pénzfeldobás, amikor valójában nem az a lényeg, hogy melyik oldalán landol az érme, hanem az a másodperc, amíg a levegőben van, és amíg rájövünk, hogy valójában mit szeretnénk, fejjel vagy írással felül essen-e vissza a tenyerünkbe. Csak itt az érme a saját életünk.

Hosszú hatásszünetet tartott.

– Ezért ez az alapítványunk neve: Utolsó Remény. Azoknak, akiknek ilyen radikális módszer kell ahhoz, hogy rájöjjenek, nem éri meg eldobni maguktól az életet, és abban a pillanatban, amíg az életük pénzérméje a levegőben van, meglássák, hogy igenis van remény a számukra is.

Amíg az orvos beszélt hozzá, neki egyre szorosabban ökölbe szorult a keze, már a tenyerébe fúródtak a körmei. Legszívesebben felkelt volna, hogy megüsse a köpenyest, de amint erre gondolt, rögtön megjelent a képzeletében, mihez vezetne ez, mekkora felfordulást okozna ezzel, hány és hány nővérnek vagy akár rendőrnek kéne megfelelnie a tettéért, és mind milyen szemekkel néznének rá, teljesen jogosan. Úgyhogy kiengedte az öklét, amely mozdulattól valahogy mintha az egész teste is összezsugorodott volna egy kicsit, és megvárta, amíg véget ér a monológ, aztán feltápászkodott és hazament.

*

Miután másnap visszatért nemcsak az életébe, de a hétköznapjaiba és a munkájába is, minden ugyanott folytatódott, ahol egy röpke, hamis pillanatra úgy tűnt, hogy véget ér. Annyi volt csak a különbség, hogy a folyamatos rettegés és pánik mellé két új érzés társult: a szégyen és a harag. A szégyen, amiért ezt sem tudta megtenni; a szégyen már előre azért, ha valaki rájönne, kiolvasná a szeméből, vagy bárhogyan máshogy, hogy mi történt, és hogy kudarcot vallott. És a harag az alapítvány miatt; jó ideig gondolkodott és kutatott a jogszabályok között, be tudná-e perelni őket, de amikor komolyabban belegondolt, és elképzelt egy hosszú tárgyalássorozatot az ő főszereplésével, azonnal letett a tervről.

Ehelyett inkább újra rákeresett az asszisztált öngyilkosságra a neten, amíg nem talált egy új, ezúttal nem átverésnek tűnő lehetőséget: Van Kiút Alapítvány. Az isten verje már meg ezeket az alapítványokat az idióta neveikkel, gondolta magában, és ezúttal tüzetesen elolvasta a honlapon szereplő utolsó szót is, de amikor látta, hogy többször is szerepel az „eutanázia” szó, sőt egyszer még az „öngyilkosság” is, megnyugodott. Felírta az összes elérhetőségüket egy cédulára, és zsebre vágta, mint egy névjegykártyát.

Innentől mindig ott volt a farzsebében ez a cetli, és ez jót tett. Ha bármikor, amikor igazán rosszul érezte magát, amikor igazán közel került egy pánikrohamhoz, amikor igazán sötéten látott a külvilágtól való rettegés miatt, amikor tényleg biztos volt benne, hogy valamit helyrehozhatatlanul elrontott, amikor elviselhetetlenné vált a beszűkült gyomor és a velejáró hányinger, csak a farzsebéhez nyúlt, vagy elővette a papírdarabot, és azt gondolta, bármikor felhívhatja az alapítványt. És akkor ez az egész végre véget ér.

Ez mindig lazított egy kicsit az izmain; épp csak annyira, hogy még elviselhető legyen, hogy újra kilásson a szemére ereszkedett köd mögül.

*

Néhány évvel később végül pontosan azért rúgták ki a munkahelyéről, mert rajtakapták egy hibán, amiről azt sem tudta, hogy elkövette, mert egyáltalán nem állt szándékában elkövetni, de valahogy, önhibáján kívül mégis megtette. Mindent összepakolt az íróasztaláról – egészen pontosan egy pendrive-ot, egy irattartó mappát és egy telefontöltőt –, a farzsebéhez nyúlt, hogy ellenőrizze, megvan még a cédula, leadta a belépőkártyáját, majd hazament.

Otthon újra elővette a cetlit, hogy tárcsázza a számot. De akárhogy nézegette a szakadozott, gyűrött papírdarabot, már semmi nem volt olvasható rajta. Nem baj, gondolta, mivel még úgyis emlékezett a névre, egyszerűen beírta a keresőbe, és valóban ott volt az alapítvány honlapja a találatok között – csak nem töltődött be az oldal. Nem értette, mi van, megpróbálta még legalább tizenötször, megnyitott más lapokat, hogy ellenőrizze, nem az internetkapcsolattal van-e probléma, de semmire sem jutott. Felállt az asztaltól, és vett húsz-harminc mély levegőt, mert érezte, hogy nagyon közel került a pánikrohamhoz.

Amikor újra tisztán tudott gondolkodni, nekiállt a keresgélésnek. És végül másfél órán belül már tudott mindent: az új, konzervatív kormány megváltoztatta a vonatkozó törvényeket, az eutanázia minden formáját nemcsak, hogy betiltották, de bűncselekménynek minősítették, és mindenkit, aki bármilyen formában részt vesz benne, súlyos börtönbüntetésekkel fenyegettek; még egy olyan esetet is talált, amikor bíróság elé kellett állnia valakinek, aki pusztán csak ivóvíz-gépet szerelt be az egyik ilyen klinikán, igaz, ő megúszta pár nap közmunkával. „Példát statuál a kormány” – magyarázták a hírt a lapok.

Ült a gép előtt, a keze lecsúszott az egérről, és úgy érezte, végre megértette azt a szólást, hogy „mintha fejbe kólintották volna”: tényleg épp olyan üres fejjel szédelgett még így, mozdulatlanul ülve is, mintha súlyos agyrázkódáson esett volna át. Legalább két órán keresztül ült így a székében, aztán felállt, és eltámolygott az ágyig. Ruhástul rádőlt, de az ütődés nem rázta helyre a fejét, ahhoz túl puha volt a matrac, de valószínűleg semmi se lett volna elég kemény hozzá.

Két napon keresztül feküdt így, és közben nem látott semmi mást, csak a fehér plafont maga fölött.

Amikor már annyira kiszáradt a szája, hogy nemhogy nyelni, de levegőt venni is csak nehezen tudott, végül feltápászkodott. Megivott több liter vizet, majd a nagy részét kihányta, akkor újra ivott. Most már megmaradt benne. Amikor már nemcsak a kiszáradt torkára tudott koncentrálni, rájött, hogy pokolian éhes. Kinyitotta a hűtőt, elővett pár sonkát és két tojást, és sütött egy ham and eggs-et. Ahogy szép lassan megette, hirtelen bevillant neki az a kép, ahogyan más reggeleken mindig csak belapátolta az ételt, mert sietnie kellett a munkába. Most pedig ilyen ráérősen tud enni, mint még soha, hétvégén sem: a stressz miatt akkor sem tudott ennyire révetegen falatozgatni.

Ha két napig és két óráig nem is, most hirtelen úgy érezte, mintha egy újabb fejbe kólintással visszatolulnának az agyába a gondolatok, de nem ugyanazok, amelyeknek a hiánya olyan tompává tette, hanem valami ismeretlenek. Az például, hogy ma végre nem kellett bemennie a munkahelyére, valójában nem is szomorúságot vagy kétségbeesést, hanem megkönnyebbülést hozott magával, ahogy az is, hogy így nem kellett a kollégáival sem találkoznia – ismerte fel az érzést a fejében kavargó sokaság közepén. Pontosan ismerte a saját gyomra minden görcsét, mintha az valami megbízható mutató lett volna egy skálán, de a mutató ma nem ott állt, ahol csütörtök reggelente (három nap lement, még kettő van hátra) szokott. Ez furcsa és szokatlan, mert jó érzés volt.

Felemelte az egyik kezét, aztán visszaengedte az asztalra. Néhányszor megismételte a mozdulatot, mintha furcsállna valamit. Úgy érezte, mintha egy kicsit könnyebben mozogna a karja, mint korábban.

Félretolta a tányérját, felállt az asztaltól, és elbotorkált a kamráig. Elővett egy bontatlan üveg pálinkát. Letörölgette róla a port, majd keresett egy vizespoharat, letette maga elé, és töltött bele egy adag italt. Az első poharat egy kortyra lehúzta, a másodikat és a harmadikat már ráérősebben küldte utána.

Ledőlt a kanapéra, és lassan megérezte, ahogyan az alkohol, mint egy szelíden terjedő örvény, végigjárja a testét. Ez kellett ahhoz, hogy szép lassan ismerős, bár rég nem érzett érzés járja át: mintha kötelek oldódnának le a kezéről, a lábairól, a derekáról, a nyakáról és a fejéről. Mintha szabadon engednék.

Kezdetnek így is jó lesz, gondolta. Aztán majd meglátjuk.

Mérgezés

Valami nem volt rendben a madárral. Zavartan engedte le a telefonját, amellyel az előbb még az állatot fotózta, meglepetten és örömmel, amiért ennyire közel engedi magához. De ez már túl közel volt, egy egészséges madárnak már rég el kellett volna röpülnie. Ahogy egy esőcsepp folyik végig az esőben az arcon, úgy egyenesedett ki a szája széle, hogy végleg eltűnjön a mosoly a jól sikerült fotó miatt, amelyen olyan jól kivehető volt a szajkó szárnyán a rikítóan kék csíkozás, a hosszú farktollak, de még a fej tollainak bolyhossága is.

Mondjuk mi a francra számítottam, mondta magának, egy ilyen szar nyaraláson. Még mindig zúgott a fejében az éjszakai vihar hangja: nem akart elmúlni a halk, de kitartó dörgés még akkor sem, ha a villámok már rég elvonultak.

Késő este még csak a távolban villódzott az ég, ha az ember nagyon akarta, még meggyőzhette magát, hogy csak diszkófényeket lát pár kilométerrel arrébbról, valahol jól sikerült a falunap. De azért nem volt ilyen könnyű becsapnia magát: ahogy bemászott lefeküdni, pont az az érzés hiányzott, ami egy ilyen kis sátorral elvileg automatikusan járt volna. A nyugodt otthonosság érzése, a saját kis védelmet adó kuckóé. Ehelyett közeledett a dörgés, amibe már nem lehetett belehallani a kisvárosi diszkót.

Bedugta a fülét, de még éppen csak sikerült elaludnia, amikor hirtelen, mintha kilökték volna az álomból, arra riadt fel, hogy a mellkasára csöpög a víz. Percekig feküdt dermedten. Erre nem volt forgatókönyve: ha kint nem jó, be kell jönni a biztonságba, de ha bent sincs biztonság? Akkor hova kell menni? Úgy érezte magát, mint akinek elmulasztottak elmondani valami fontosat, és nem is tudja, kihez kéne fordulnia a pótlásért. Közben kihúzódott a vízcsöppek alól, de tudta, hogy ez nem megoldás. Most mit kéne csinálni, mormolta volna maga elé, ha nem ódzkodik attól, hogy magában beszéljen. Hol jön be a víz, kérdezte volna akkor. Azon a kis ablakon. És azt nem lehet bezárni? Rászánta magát – legalább az esernyőt már korábban behozta a sátorba –, és kiment, na nem mintha sok víztől megvédte volna az ernyő a viharban. Régi sátor volt, ütött-kopott ablakrésszel, amelyben egy össze-vissza hajlott merevítőnek kellett volna biztosítania a csukott vagy nyitott állapotot; mindenesetre böködte egy ideig, miközben a hátára patakzott a víz, felülre az esernyőről, alulra az esőből.

Visszabújt a sátorba, és várt, mintha épp a feje fölött döntöttek volna a sorsáról; mintha egy zárt ajtó mellett ülne, a túloldalon meg úgy vitatkoznának róla, hogy abba neki semmilyen beleszólása nincs, sehogy nem tud hatni a vita végeredményére, de közben tudja, hogy mégis attól függ a jövője. Várta, hogy folytatódik-e a csepegés, hogy volt-e eredménye a merevítő rúd csavargatásának, vagy tovább folyik-e be a víz a sátorba, és előbb-utóbb elázik az egész, és nem fog tudni tovább aludni, vagy alvással próbálkozni, mert kiönti a víz, minden holmijával együtt, és ki kell állnia a szabad ég alá, pőrén, legfeljebb egy semmire sem jó esernyővel, ami még pár liter víztől sem tudja megvédeni, nemhogy bármi mástól.

De a csöpögés abbamaradt. Most már csak meg kell várni, amíg újra halkul a dörgés, és akkor újra jó lesz.

Reggel az eső már nem, csak a felhők tartottak ki; mire megette a reggeli zsemlét a közös hűtőszekrényből elővett hideg kávéval, kisütött a nap. Úgyhogy miután elpakolta a reggeli maradékát, végre újra levetkőzött, lehúzta magáról a melegítőalsót és -felsőt, aztán az alsónadrágot, aztán ahogy volt, lemeztelenedve nyújtózkodott a harmat és az azt felszárítani készülő napsugarak közé állva a naturista kemping félreeső zugában, ahol csak a fák és a sövény látták volna a kitárulkozását, de azokat a legkevésbé sem érdekelte az egész.

Már annyira kisütött a nap, amennyire egy rendes nyáron kellett volna neki, amikor észrevette a madarat. Figyelte egy ideig, de az csak ugrált az egyik, sátraknak és lakókocsiknak elkerített parcellán belül, ott is talán ha egy másfélszer másfél méteres területen, és ahogy egyre több idő telt el, úgy tűnt egyre inkább úgy, hogy a szajkó nem önszántából nem repül egyszerűen tovább, de valamiért képtelen rá. Talán a szárnyával lehet valami, gondolta, valószínűleg az éjjeli vihar, talán még fiatal, és nem elég magabiztos, a szél meg nekicsapta valaminek. És most itt bukdácsol, mint egy részeg veréb.

Elsietett a bejárathoz, és megkérte a recepcióst, keressen már rá neki a neten a madármentés kulcsszóra meg a megye nevére. Felhívta a megadott számot, azt már a saját telefonjáról: lehetséges-e, hogy egy madár így viselkedik, vagy ez mindenképpen természetellenes. Meg tudja fogni, kérdezte a vadaspark munkatársa. Hát, azt még nem próbáltam, de egész közel mentem hozzá, és akkor sem repült el. Akkor hozza be, valami baja van.

De hogyan. Megkérdezte a recepcióst, aztán érdeklődött a büfében is, nincs-e valahol egy felesleges papírdoboz. Sajnos Attila már kivitte a szemetet, mondták neki, mintha tudnia kéne, vagy mintha számítana, ki a fene az az Attila, ő meg tovább járkált fel-alá, dobozokat keresve, amelyek talán valamilyen mágikus véletlen során pont ott, valamelyik kuka mellett sorakoznának tucatjával, de egyre inkább úgy érezte, vissza kellene mennie, megnézni, ott van-e még a madár egyáltalán, vagy valami olyan helyre ugrált, ahol már nem tud érte nyúlni. Csak hát ha nincs doboz, akkor minek. Mindenesetre visszasétált – már egészen eltávolodott attól a parcellától –, és látta, hogy a szajkó még mindig ott vergődik, ahol korábban, épp csak valamivel közelebb ugrált az egyik sátorhoz. Amikor már végképp úgy érezte, megint egy megoldhatatlan helyzetbe keveredett, hirtelen eszébe jutott, mintha valaki megsajnálta volna, és hátulról hozzávágta volna a mentőötletet. A hűtőtáska. Az majd pont megteszi.

Elhozta a táskát a kocsiból, letette a madár mellé, és odahajolt hozzá. Kinyúlt érte, de mielőtt hozzáért volna, megállt a keze a levegőben: hogy kell megfogni egy állatot, amelyik nem akarja, hogy megfogják? Nem csíp? Nem töri össze véletlenül a csontját? Amíg ezen gondolkodott, a szajkó összeszedte minden erejét, és felröppent, de csak egy-két méterig jutott, és újra földet ért. Utánament, összeszedte magát – végül is érte csinálom, nem ellene, gondolta –, és megfogta a kis, remegő testet. A madár nagyra tátott csőrrel kezdett méltatlankodó, dühös, mégis erőtlen visításba, és minden maradék erejével megpróbálta megcsípni, de nem sikerült neki. Belesüllyesztette a hűtőtáskába, és rázárta a fedelét, résnyi helyet kihagyva a zipzáron, hogy kapjon levegőt. Eszébe jutott, vajon nem hülyeség-e az egész, talán csak pár óra vagy legfeljebb egy nap, amíg a megrándult szárny helyrejön, vagy csak pihennie kellene, hogy erőre kapjon, minek zargatni. De aztán eszébe jutott, hogy többen kutyával nyaralnak, a környéken sok a macska is, és ki tudja, éjszaka még milyen állatok néznek szét a kempingben prédát keresve.

Magára kapott valami ruhát, óvatosan elhelyezte az autóban a hangos vijjogásokkal jobbra-balra rázódó, belülről ostromlott táskát, és elindult. Igyekezett lassan hajtani a földúton, mert még őt is rázták a kátyúk, nem akart belegondolni, milyen lehet ez egy kis dobozba zárt, nála sokszor kisebb és ezerszer törékenyebb, ráadásul sérült testnek. De mire végiggondolta, hogy mibe nem akar belegondolni, már megjelent a szeme előtt. Még jobban lelassított.

A vadaspark parkolója csurig tele volt; persze, hétvége, felhős idő, mi mást csinálhatnának a családok. Keringett egy ideig, amíg meglátott egy félreeső, szellősebbnek tűnő részt, és befordult az autóval, csak akkor látta meg, hogy bele egyenesen egy hatalmas sártengerbe. A fékbe taposott, és rükvercbe váltott, de az autó nem mozdult, csak a kereke pörgött a sárban.

Na ezt ne, gondolta. Ezt ne. Amikor sietek, amikor még csak nem is magam miatt, hanem a madár, a táska, a kurva életbe. Ezt ne. Hogy ki kelljen szállnia, bokáig a sárba, megtolni a nála tízszer nehezebb gépet, és reménykedni, hogy nem ragad itt ki tudja, meddig, se előre, se hátra. Oldalra tekerte a kormányt, a szárazabb fű felé, és sikerült is egy kicsit haladnia abba az irányba; így kezdett manőverezni, amíg a pörgés végül hirtelen meg nem akadt egy nagyon hosszúnak tűnő pillanat alatt, és az autó megindult hátrafelé, el a pocsolyától, amely az egész lökhárítót és motorháztetőt fekete sárral terítette be.

Benézett a hűtőtáskába, és a szíve kihagyott egy ütemet, mert a madár nem mozdult. De aztán látta, hogy rezzen a feje és egy kicsit a szárnya is. Vigyázva, hogy ne rángassa a kelleténél jobban a táskát, megkereste a bejáratot, és odalépett a lányhoz a kassza mellett; meglepődött, milyen rutinosan és a meglepetés minden jele nélkül tudja, hogy miről van szó. Azonnal felkapott egy bejelentőlapot, és kikérdezte, hol találták a madarat, milyen faj és mi a baja, aztán hívott valakit, talán egy szakértőt. Vegye ki, kérem, mondta neki, miután melléjük lépett.

Kinyitotta a táskát, és óvatosan áthelyezte a munkatárs papírdobozába a madarat; nem akart tudomást venni róla, milyen rossz állapotban van. Hát csak a szárnya… De a másik arckifejezése mindent elmondott, akárhogy is próbált szemellenzőt képzelni magára. Nem, ennek nem a szárnyával lesz a baj, ez felszedett valamit. Valami bekerült a szervezetébe, aminek nem kellett volna. Mérgezés. Ó, jaj. Ezt is épp annyi érzéssel mondta, mint az eddigieket: sem nem túl szenvtelenül, sem nem úgy, ahogy egy egyszerű állatbarát mondta volna, már a hangsúlyaival azt tudta sugallni, hogy ért hozzá. Felpillantott a madárról, és bár nem akart kétségbeesettnek látszani, mégis annak tűnhetett, mert a szakértő motyogott neki valamit arról, hogy hát azért megpróbálják, persze, de hát a mérgezés… Állt ott, kezében az üres, belül egy kicsit összemocskolt hűtőtáskával, hülyén, mint aki meztelen. Egy táskába csomagolta a reményeit, mint egy kupac ruhát, de mire kinyitotta, már nem is volt benne semmi.

Mire visszaért a kempingbe, újra gyülekezni kezdtek a felhők, de csak azért is kifeküdt a tópartra a törölközőjére. Nyaralok. Most nyaralok, és nem érdekel semmi, mert ez vakáció. Pihenés. Amikor észbe kapott, hogy mindezt úgy ismételgeti magában – nyaralok nem zavar semmi nyaralok nem zavar semmi –, mint egy mantrát, kényszerítette magát, hogy a könyvére figyeljen. Aztán meg arra az esőcseppre, ami pöttyöt hagyott a lapon.

Kelletlenül felállt, mert azért azt ő is tudta, hogy ilyen koszosszürke felhők alatt hiába próbálná átverni magát, hogy nem lesz baj. Már rendesen csöpögött az eső, mire visszaért a sátorhoz. Tovább olvasott, szinte erőszakkal a lapok felé fordítva a tekintetét – nyaralok nem érdekel egy kis eső nyaralok nem érdekel –, közben fél szemmel figyelte, hogyan erősödik a zápor megint viharrá, és hogyan válik percek alatt az eső az éjjelinél is brutálisabb égszakadássá. A hirtelen lecsapó szél szinte vízszintesen fújta az esőcseppeket, vagy minek nevezik az egybefüggő, égből ömlő vízárat, és bele-belekapott a sátor ponyvájába is, ami nem úgy dagadt, mint egy vitorla, erőtől duzzadva, inkább mint egy lekötözött rab, aki nem tud mit kezdeni az őt tépő erővel. Már a vihar hangja is elviselhetetlenné vált, de sokkal rosszabb volt azt nézni, hogyan tépi a szél a ponyvát olyan erővel, amilyenre ember nem is képes, mert ehhez egyszerre kéne megragadni több tucatnyi marokkal az anyag minden centiméterét. Hogy újra bevert az ablakrésen a víz, most nem számított, vagyis nem volt több az összkép egy logikus darabjánál.

És hirtelen belemart a félelem ettől az összképtől, olyan hidegen, hogy meg sem érezte a meztelen lábszárára csöpögő esővizet. A feje fölött egyetlen vékony réteg van, és ennek kellene megvédenie őt – és most ezt a réteget bármikor leszakíthatják a feje fölül, és ő nem tud tenni ellene semmit. Dermedten ült a sátorban, mintha a benne futkosó és a vízcseppekkel ráfröccsenő hideg együttesen megfagyasztották volna, és érezte, hogy nem tud mit tenni. Ült, és várta, hogy leszakad-e a feje fölül a tető.

Így várt addig, amíg nem csitult egyszerű esővé az özönvíz, és akkor ugyan fellélegzett, de ottmaradt benne valami az érzésből, mint fagyási sérülés a lábujjon – de ezt még amputálni sem lehet.

Szinte kényszerítenie kellett magát, hogy legalább a szokásos mantráját újra elő tudja venni, amikor a felhők egy részének elpárolgásával visszaült a tópartra: most nyaralok, most nyugi van, most nyaralok, most nyugi van. Hagyta, hogy a nap átmelegítse azt a részét, amelyiket nem szúrta át láthatatlan tüskeként az iménti hideg. Nyugodt vagyok, mert nyaralok. Nyaralok, mert nyugodt vagyok. Ült a parton, és nézte a vizet. Próbálta követni az apró hullámokat, ahogyan a szél fodrozta a felszínt.

Már összepakolta a sátrat, betette a táskáját az autóba – a valamilyen bolthálózat promóciós ajándékaként kapott, koszos kis hűtőtáskát inkább kidobta, nem akarta látni –, felöltözött és rendezte a recepción a számláját, amikor indulás előtt visszakapcsolta a három napja kikapcsolt internetkapcsolatot a telefonján. Most is ugyanazok a hírek fogadták a munkahelyével kapcsolatban, amelyeket szerdán látott; ahogy papírdobozokat sem helyezett semmilyen varázserő a kemping kukái mellé, úgy nem tüntette el a híreket sem semmilyen mágikus kéz a világhálóról. Politikai nyomás miatt megszűnik a szakma legnagyobb hazai vállalata; a kormányzó erő nyomulása ellehetetlenítésének következményei; tömeges felmondások; a politika újabb áldozata, megszűnik, vége, és így tovább; nekrológok a még ki sem szenvedett halott teste fölött.

Becsúsztatta a telefont a kesztyűtartóba, és elindult. Ki a zötyögős földútra, el a kemping szélét jelző, magas és áthatolhatatlan sövény mellett, ki a betonútra, fel a főútra. Bekapcsolta a zenét a magnóban, közeledett az autópálya felhajtója. Ott volt a jól ismert tábla: Budapest felé balra, az országhatár felé jobbra.

Megremegett a lába a pedálon.

Köszönetnyilvánítás

Köszönettel tartozom mindenekelőtt Vajda Juditnak és Deák Zsuzsinak, amiért minden szövegemet igyekeztek az elképzelhető legnagyobb lelkiismeretességgel, figyelemmel és türelemmel jobbá tenni. Köszönöm azt is Deák Zsuzsinak és Richard Brashernek, hogy rendelkezésemre bocsátották a házukat Óhídon, amikor arra a legnagyobb szükségem volt, felbecsülhetetlen segítséget nyújtva ezzel az íráshoz. Köszönöm Richard tanácsait, ahogy Soós Nóriéit is. Köszönettel tartozom Hordós Mónikának is, akinek szakértelme nélkül ezek a szövegek nem születhettek volna meg.

Köszönöm Háy Jánosnak, hogy amikor őszinteséget kértem tőle, meg is kaptam azt, és a versírás felől inkább a novellák felé terelt, és hálás vagyok Nádasdy Ádámnak az egyik novellára adott észrevételeiért. Köszönöm Grecsó Krisztiánnak, az Élet és Irodalom szerkesztőjének, hogy felszabadító erejű megerősítést adott az első novelláim közlésével. Köszönöm Toldi Veronikának a kötet gondos szerkesztését és az ezzel járó figyelmet és tanácsokat.

Kovács Bálint

Óhíd – Budapest – Berlin – Miskolc – Zürich

2019–2020

Tartalom

Hús

Mellkas

Ha csak ennyi

Füstíz

Réka

Szótlan

Ismét

Rabság

Őrizd

Van Kiút Alapítvány

Nem

Sakk

Tudom

Helyrehozod

Kórház

Háttérbe tolt pódiumon

Légvár

Ablak

Csak miatta

Mérgezés

A másik ember

Üres vászon

Köszönetnyilvánítás

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2021.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztő: Toldi Veronika
Olvasószerkesztő: Tóth Franciska
A borítót Czucz Chiara rajzainak felhasználásával
Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 274 5

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence