Lauren Roberts

RECKLESS

A VAKMERŐ

Fordította: Sepsi László

A mű eredeti címe: Reckless

Szöveg © Lauren Roberts, 2024

Térkép © Jojo Elliott, 2023

Családfa © Jojo Elliott

A térképet és a családfát Jojo Elliott tervezte.

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

All rights reserved. No part of this book may be reproduced

or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical,

including photocopying, recording or by any information

storage and retrieval system without permission in writing from the Publisher.

POWERLESS is a trademark of Lauren’s Library LLC

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Sepsi László, 2025

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel, intézményekkel,

eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-612-2 (papír)

ISBN 978-963-614-614-6 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2025-ben.

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztette: Gazdag-Lukács Edit

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

A vakmerő lelkeknek, akik mernek szeretni és szeretve lenni

PROLÓGUS

Kai

A folyosók kísértetiesen üresek ezen az órán.

Mint minden évben.

Ráérősen sétálok, lopva magamnak egy kis békességet. Bár a lopott öröm alig több elfojtott káosznál.

Inkább figyelmen kívül hagyom ezt a gondolatot, és befordulok egy sötét folyosóra. Lépteim hangját elnyeli a smaragdzöld szőnyeg. Megnyugtat az alvó kastély, az egyedüllét ugyanis ritkaságszámba megy egy királyi család köreiben.

Királyi.

Majdnem elnevetem magam a gondolatra. Gyakran megfeledkezem róla, hogy mi voltam, mielőtt azzá lettem, aki ma vagyok. Előbb herceg, aztán Végrehajtó. Előbb kisfiú, aztán szörnyeteg.

Ma azonban senki sem vagyok. Ma egyszerűen az leszek, akinek lennem kellene.

Gyenge fény szűrődik ki a konyhaajtó alól, ami halvány mosolyt csal az arcomra.

Minden évben. Ő minden évben itt van.

Óvatosan kinyitom az ajtót, és belépek a pislákoló gyertyák fénykörébe. Tészta és a fahéj édes illata járja át a levegőt, melegségbe és emlékekbe burkolva engem.

– Évről évre korábban kelsz.

Visszafogottan viszonzom Gail mosolyát. A kötényét fahéjpor borítja, az arca lisztfoltos. Felülök a konyhapultra, amelyet azóta erre használok, amióta az eszemet tudom. A tenyeremen támaszkodva a sebhelyeim ragacsosak lesznek tőle.

Mégis vigaszt nyújt a helyzet hétköznapisága.

Rámosolygok az asszonyra, aki szinte anyám helyett anyám volt, és lustán vállat vonok.

– Évről évre egyre kevesebbet alszom.

Csípőre teszi a kezét, látom rajta, hogy legszívesebben lehordana.

– Aggódom miattad, Kai.

– Mikor nem aggódtál? – vágok vissza könnyedén.

– Komolyan beszélek. – Szigorúan felemeli a mutatóujját, és hevesen gesztikulál. – Túl fiatal vagy, hogy ennyi mindent el kelljen viselned. Mintha csak tegnap lett volna, hogy itt szaladoztatok Kitt-tel a konyhában…

Elcsuklik a hangja Kitt említésére, és kénytelen vagyok én továbbgördíteni az elhaló beszélgetést.

– Egyébként pont apám… – Elhallgatok, majd az orromon át veszek egy mély levegőt. – Kitt dolgozószobájából jövök.

Gail lassan bólint.

– Jól hallottam, hogy a koronázás óta nem tette ki onnan a lábát?

– Jól. És én sem töltöttem nála sok időt. – A kócos hajamba túrok. – Csak tájékoztatott az első célpontomról.

Gail egy elnyújtott másodpercig hallgat.

– A lány az, jól sejtem?

– Igen – bólintok.

– És te…

– Hogy elvégzem-e a feladatot? Engedelmeskedem-e? – fejezem be helyette a kérdést. – Természetesen. Ez a kötelességem.

Gail megint hosszasan hallgat.

– És eszébe jutott, minek a napja van ma?

Szomorúan mosolyogva emelem fel a fejem, hogy a szemébe nézzek.

– Nem az ő dolga emlékezni.

– Persze – sóhajt Gail. – Hát, idén ezért csak egyet sütöttem. Sejtettem, hogy úgysem tud majd csatlakozni hozzád.

Odébb húzódik, megmutatva a sütőben csillogó mézes buktát. Leugrom a konyhapultról, és mosolyogva odalépek a szakácsnőhöz. Megpuszilom az arcát, és csak utána adja oda nekem a tányért.

– Most pedig, hess! – hajt el. – Tölts vele egy kis időt!

– Köszönöm, Gail – felelem halkan. – Minden egyes évet.

– És az elkövetkezőket. – Kacsint, majd az ajtó felé terel.

Visszapillantok rá, az asszonyra, aki a királyné helyett anyám volt. Mennyi meleg ölelést és szeretetet kaptam tőle, mennyi jól megérdemelt fejmosást és olyannyira vágyott elismerést!

Ijesztő belegondolni, hogy mi lett volna az Azer fivérekből nélküle.

– Kai!

Már épp kilépnék az ajtón, de megtorpanok, és visszafordulok hozzá.

– Mind szerettük őt – mondja halkan.

– Tudom – bólintok. – És ő is tudta.

Ezzel a lábam már visz is a kinti árnyékos folyosó felé.

Csábító a tányéromon pihenő fahéjat, cukrot és egyszerűbb idők illatát árasztó mézes bukta, mégis inkább ráveszem magam, hogy elinduljak az ismerős ösvényen a kastélykertbe, ugyanazon, amelyen minden évben ilyenkor távozom a konyhából.

Hamarosan a hatalmas ajtók felé veszem az irányt, amelyek elválasztanak a kert többi részétől. Pillantásra sem méltatom az őrködő királyi katonákat és a mellettük szundikáló társaikat. A maroknyi ébren lévő őr úgy tesz, mintha nem vennék észre a mézes buktát, amelyet magammal viszek a sötétségbe.

Követem az árnyékokban megbúvó színes virágok sorai között futó kövezett ösvényt. A kertben elszórva borostyánnal benőtt szobrok állnak, amelyek némelyikéből már darabok hiányoznak, miután valaki túl sokszor döntötte le őket. Nekem ehhez persze nyilván semmi közöm. A kert közepén álló szökőkút fodrozódó vize emlékeztet azokra a fullasztó nyári napokra, amikor Kitt-tel érthető okokból ostobán beleugrottunk.

Én most azonban amiatt jöttem, ami a kerten túl vár.

Kilépek a puha gyepre, amelyet a második próbatétel bálján színes szőnyegekkel borítottak be. Megtiltom magamnak, hogy tovább nosztalgiázzak arról az éjszakáról. Követem a holdfényt, mely halvány ujjaival megfesti a körvonalait annak, amiért itt vagyok.

A fűzfa kísértetiesen hívogat, a levelei zörögnek a lágy szellőben. Végignézek lelógó ágain, a talajból feltörő gyökerein. Minden egyes centimétere gyönyörű és erős.

Átlépek a levélfüggönyön, és megállok a fa alatt, melyet olyan gyakran felkeresek, amennyire csak időm engedi – ám ezt a napot, mézes buktával a kezemben, soha nem hagyom ki. Végigsimítok a törzset borító durva kérgen, ujjaimmal követve az ismerős barázdákat.

Hamarosan leülök a megszokott helyemre a magas fa alatt, és átkarolom a térdem. A tányért egy kiváltképp vaskos gyökérre egyensúlyozom, majd előveszek a zsebemből egy kis gyufásdobozt.

– Bocs, idén nem tudtam gyertyát szerezni. – Meggyújtom a gyufát, és nézem az apró lángot, amely szikrákat vet a gyufaszálon. – Úgyhogy ezzel kell beérnünk.

A mézes bukta közepébe szúrom a gyufát, és halványan elmosolyodok a szánalmas látványon. Pár másodpercig nézem, ahogy lángja pislákoló derengésbe vonja a hatalmas fát.

Aztán lenézek magam mellé, és megsimítom a puha füvet.

– Boldog születésnapot, A.

Elfújom a hevenyészett gyertyát, hagyva, hogy egészben elnyeljen bennünket a sötétség.

1. FEJEZET

Paedyn

A véremnek csak akkor veszem hasznát, ha a testemen belül tudom tartani.

Az eszemnek csak akkor veszem hasznát, ha nem vesztem el.

A szívemnek csak akkor veszem hasznát, ha nem törik össze.

„Hát, akkor úgy fest, teljesen hasznavehetetlenné váltam.”

A padlódeszkákra pillantok a talpam alatt, és a megkopott fán járkálok. Már a puszta látványa emlékekkel áraszt el, ahogy apró lábak nagy, csizmás lábakon, amint együtt lépkednek egy ismerős dallamra, én pedig pislogok, hogy elűzzem a felderengő képet. A fejemet rázom, próbálok szabadulni az emléktől, annak ellenére, hogy legszívesebben elmerülnék a múltban, hiszen a jelen most épp nem túl kellemes.

„…tizenhat, tizenhét, tizennyolc…”

Elmosolyodok, figyelmen kívül hagyom a szúró fájdalmat a bőrömön.

Megvagy.

Bizonytalanul és mereven lépdelek a látszólag átlagos padlódeszka felé, sajgó izmaim minden egyes mozdulattal megfeszülnek. Letérdelek, a nyelvembe harapok a fájdalomtól, megragadom a fát, és igyekszem nem tudomást venni a vérfoltokról az ujjaimon.

A padló ugyanolyan makacsnak tűnik, mint én magam, és meg se moccan. Még csodálnám is a kitartását, ha nem egy átkozott darab fa lenne.

„Erre most nincs időm. Ki kell jutnom innen.”

Frusztrált hang tör fel a torkomból, majd a padlódeszkára pislogva kifakadok:

– Esküdni mertem volna, hogy te vagy a titkos rekesz. Nem te vagy a tizenkilencedik deszka az ajtótól számolva?

Gyilkos pillantást vetek a fára, majd hisztérikusan felnevetek, miközben a plafonra meredve csóválom a fejem.

– A Dögvészre, már a padlóhoz beszélek – motyogom, ami újabb bizonyítéka, hogy kezd elmenni az eszem.

Nem mintha lenne bárki, akivel beszélgethetnék.

Négy nappal ezelőtt vetődtem vissza a gyerekkori otthonomba, űzötten és félholtan. De a testem és a lelkem még messze nem gyógyult meg.

Lehet, hogy a király kardjának suhintásai elől kitérve elkerültem a halált, de még így is sikerült megölnie a lelkem egy részét az utolsó próba napján. A kardja helyett a szavaival ejtett rajtam mély sebeket, összeszabdalt az igazság szilánkjaival, miközben játszadozott velem, kigúnyolt, félmosollyal mesélt apám haláláról.

„Nem akarod tudni, ki ölte meg az apádat?”

Borzongás kúszik fel a gerincem mentén, miközben a király jeges hangja visszhangzik a koponyámban.

„Fogalmazzunk úgy, hogy nem akkor találkoztál először egy herceggel, amikor megmentetted Kait a sikátorban.”

Ha az árulás fegyver, aznap megjutalmazott vele, összetört szívembe döfve a tompa pengét. Bizonytalanul sóhajtok, és elhessegetem a fiú gondolatát, akinek olyan szürke a szeme, akár a kard, amelyet a szemem láttára mélyesztett apám mellkasába évekkel ezelőtt.

Imbolyogva felállok, áthelyezem a súlyomat a közeli padlódeszkákra, fülelem az árulkodó recsegést, miközben elgondolkodva forgatom az ezüstgyűrűt a hüvelykujjamon. Sajog az egész testem, még a csontjaimat is törékenynek érzem. Sebtében elláttam az utolsó próbán és a király elleni harcban szerzett sebeket, de a remegő ujjaim és az elfojtott zokogástól elhomályosuló látásom miatt szedett-vedettek lettek a varratok.

Miután elsántikáltam a Dóm Arénából a Dézsma köz felé, elértem a fehér házikóhoz, amelyet én az otthonomnak, az Ellenállás pedig a főhadiszállásának nevezett. Ám üresség fogadott. Nem voltak ismerős arcok a talpam alatti titkos helyiségben, zavartan és fájdalommal telve magamra maradtam.

Egyedül kellett rendbe raknom a megviselt testem, az agyam, a vérző szívem.

A fa megreccsen. Elvigyorodom.

Újra a padlóhoz hajolok, felfeszegetek egy deszkát, hogy belessek alatta az árnyékos rekeszbe. Motyogva csóválom a fejem.

– Az ablaktól a tizenkilencedik padlódeszka, nem pedig az ajtótól, Pae…

Benyúlok a sötétségbe, és az ujjaim megszorulnak egy idegen tőr markolatán. A szívem jobban fáj, mint a sebeim, azt kívánom, bárcsak apám fegyverének spirálmintáját érezném a tenyeremben.

De amikor szeretett tőrömet a király torkába állítottam, a vérontást választottam az érzelgősség helyett. És most csak azt bánom, hogy a herceg találta meg, aki megígérte, hogy csak a hátamba állítva adja vissza.

Üres kék szempár pislog vissza rám a csillogó kék pengében tükröződve: a fény felé emelem, a látvány annyira megijeszt, hogy megakasztja gyűlöletteli gondolataimat. A bőröm csupa seb, vágások borítják. Nyelek egyet, ahogy meglátom a nyakam oldalán húzódó vágást, ujjaimmal végigsimítok a felhasadt bőrön. A fejemet csóválva a csizmámba csúsztatom a tőrt, és vele együtt eldugom a riadt tükörképemet is.

A rekeszben elrejtve találok egy íjat és egy hegyes vesszőkkel teli tegezt, és szomorú mosoly árnyéka suhan át az arcomon, ahogy eszembe jut, apám hogyan tanított meg lőni a göcsörtös fát használva a házunk mögött célpontnak.

A hátamra vetem az íjat és a tegezt, további elrejtett fegyvereket keresve turkálok a padlódeszka alatt. Miután a hátizsákomba teszek pár éles dobótőrt az élelem és a vizeskulacsok mellé, amelyeket sebtében bedobtam, nehézkesen felállok.

Sosem éreztem még magam ennyire sebezhetőnek, ennyire sérültnek. A gondolattól elönt a harag, lekapok egy kést a derekamról, és legszívesebben a kopott fából készült falba dobnám magam előtt. Tüzes fájdalom hasít a felemelt karomba, amikor a szívem feletti billog megfeszül a mozdulattól.

Egy emlékeztető. Azt jelképezi, mi vagyok. Vagy inkább mi nem vagyok.

Á, mint Átlagos.

Összeszorított foggal eldobom a tőrt, és beleáll a fába. A sebhelyem kárörvendően sajog, hogy a testem nem szabadulhat tőle.

„A szíveden hagyom a kezem nyomát, nehogy elfelejtsd, ki törte össze.”

A pengéhez lépek, épp kirántanám a falból, amikor a deszka megnyikordul a talpam alatt. Bár tisztában vagyok vele, hogy a kilazult padlódeszkák nem számítanak szokatlannak a nyomornegyed házaiban, a kíváncsiságom arra sarkall, hogy alaposabban megnézzem.

Ha minden nyikorgó deszka alatt titkos rekesz lenne, akkor másból sem állna a padlónk…

Felemelem a deszkát, és vele együtt a szemöldököm is döbbenten a homlokomig szalad. Örömtelen nevetést préselek ki magamból, ahogy benyúlok a rekesz árnyékai közé, amelyek létezéséről sem tudtam.

„Ostobaság volt azt hinni, hogy apám csak az Ellenállást titkolta előlem.”

Ujjaim kopott bőrhöz érnek, majd kiveszek egy iratokkal megtömött jókora könyvet, amely azzal fenyeget, hogy mindjárt kihullanak a lapjai. Átlapozom, és felismerem a kusza orvosi kézírást.

„Apám naplója.”

A hátizsákomba dugom, tudván, hogy nincs időm elmélyedni a művében, és nem is lenne biztonságos. Túl sok időt töltöttem itt, túl sok időt töltöttem sebesülten és legyengülve, amiatt aggódva, hogy rám találnak.

A Látó, aki szemtanúja volt, hogy megölöm a királyt, valószínűleg az egész birodalomnak megmutatta a felvételt. Ki kell jutnom Ilyából, és máris elvesztegettem a kezdeti előnyömet, amelyet a herceg olyan nagylelkűen felajánlott.

Az ajtóhoz megyek, kész vagyok kilépni az utcára, ahol eltűnhetek a Dézsma káoszában. Onnan megpróbálok átkelni a Tűzpusztán Dor városába, ahol nem léteznek Elitek, és csak az Átlagosokat ismerik.

Az ajtó felé nyúlok, az utca csendes odakint…

Kinyújtott kézzel megtorpanok.

„Csendes.”

Majdnem dél, ami azt jelenti, hogy a Dézsmának és a környező utcáknak zsongania kellene a káromkodó kofáktól és a sikongató gyerekektől, ahogy a nyomornegyedet betölti a színes zűrzavar.

Valami nincs rendjén…

Az ajtó megremeg: valami vagy valaki kívülről nekicsapódott. Hátraugrom, gyorsan körbenézek a helyiségben. Azt fontolgatom, hogy a titkos lépcsőn a lenti terembe rohanok, ahol az Ellenállás a megbeszéléseket tartotta, de eltántorít a gondolat, hogy ott sarokba szoríthatnak. Pillantásom a kandallóra téved, és a lehetőség dacára bosszúsan sóhajtok.

„Miért lyukadok ki mindig egy kéményben?”

Félúton járok a kormos kürtőben, amikor az ajtó egy csattanással beszakad, a lábamat kitámasztom magammal szemben, miközben a téglák a hátamba vájnak.

„Behemót.”

Csak egy rendkívüli erővel bíró Elit lehet képes ilyen gyorsan betörni az elbarikádozott és bereteszelt ajtómat. A nehéz csizmák dübörgése alapján úgy számolom, hogy öt királyi katona rontott be az otthonomba.

– Ne álljatok karba tett kézzel! Kutassátok át a helyet, hogy valami hasznotokat is lássam!

Ledermedek, enyhén lejjebb csúszok a kormos falon. Hűvös hangja hallatán borzongás fut végig a gerincem mentén, amelyet egyszerre ismertem meg gyengédnek és parancsolónak.

„Itt van.”

Ezt egy királyi katona rekedt utasítása követi.

– Hallottátok a Végrehajtót. Igyekezzetek!

„A Végrehajtó.”

A nyelvembe harapok, de nem tudom, hogy keserű nevetést vagy egy sikolyt akarok-e visszafojtani. Elönt a harag a titulus hallatán, eszembe juttat mindent, amit tett, minden gonoszságot, amit a király árnyékában elkövetett. Előbb az apja, aztán a fivére nevében, miután előbbivel én számoltam le.

Csak éppen nem hálás nekem. Nem, inkább azért jött, hogy megöljön.

„Talán ha megszabadulok tőled, megtalálom a bátorságom. Úgyhogy adok egy kis kezdeti előnyt.”

Sokra mentem vele.

Nem kockáztathatom, hogy meghallják, ahogy kúszom felfelé a kéményben, úgyhogy várok, hallgatom a házban dübörgő nehéz lépteket, miközben engem keresnek. A lábam remegni kezd, erőlködök, hogy megtartson, miközben remegek a sebeimbe hasító fájdalomtól.

– Ellenőrizzétek a könyvespolcokat a dolgozószobában! Valamelyik mögött lennie kell egy rejtekajtónak – parancsolja a Végrehajtó egyszerre szenvtelen és unott hangon.

Megint azon kapom magam, hogy ledermedek. Valamelyik Ellenálló bizonyára elárulta ezt a kis titkot a kínvallatás során. A pulzusom szaporábban ver, ahogy eszembe jut az utolsó próba utáni összecsapás a stadionban, amikor Átlagosok, Végzetesek és királyi katonák estek egymásnak egy véres csatában.

Egy véres csatában, amelynek még most sem tudom a végkimenetelét.

A katonák léptei távolodnak, keresésük zaja elhalkul, ahogy lemennek a lépcsőn a lenti terembe.

Csend.

Mégis tudom, hogy ő még mindig idefent van. Alig pár méter választ el minket egymástól. Gyakorlatilag érzem a jelenlétét, mint ahogy testének melegét is éreztem az enyémhez simulva, amint végighordozta rajtam izzó, szürke pillantását.

Megnyikordul egy padlódeszka. Közel jár. Remegek a haragtól, feszít a bosszúvágy, kétségbeesetten ki akarom ontani a vérét. Szerencsére nem látom az arcát, mert ha most észrevenném valamelyik hülye gödröcskéjét, nem tudnám megállni, hogy ne próbáljam meg levakarni az arcáról.

Ehelyett a légzésemre koncentrálok, tudván, hogy a haragom kevés lesz a győzelemhez, ha most szembeszállok vele. És győzni akarok, amikor végre szembenézek a Végrehajtóval.

– Azt hiszem, az én arcomat képzelted oda, amikor eldobtad ezt a tőrt. – A hangja halk, megfontolt, sokkal inkább emlékeztet a fiúra, akit ismertem. Elárasztanak a vele kapcsolatos emlékek, amitől szaporábban kezd verni a szívem. – Nem igaz, Paedyn? – És itt van. Az él visszatér a Végrehajtó hangjába, Kai eltűnik, és egy parancsnok marad a helyén.

A szívem a bordáim mögött kalapál.

„Nem tudhatja, hogy itt vagyok. Lehetetlen…”

A szilánkosra tört fából kiszakadó penge hangja elárulja, hogy kihúzta a késemet a falból. Hallom az ismerős suhogást, és gyakorlatilag látom magam előtt, ahogy elgondolkodva pörgeti a fegyvert a kezében.

– Áruld el, kedvesem, gyakran gondolsz rám? – A hangja suttogásnak hangzik, mintha a fülemhez nyomta volna a száját. Megborzongok, pontosan emlékszem az érzésre.

„Ha tudja, hogy itt vagyok, akkor miért nem…”

– Kísértelek álmaidban, megmérgezem a gondolataidat, mint te az enyémeket?

Elakad a lélegzetem.

Szóval nem tudja, hogy itt vagyok, nem biztos benne.

A vallomása ennyit elárult.

Átlagosként, akit arra neveltek és arra képeztek ki, hogy Látnoknak adja ki magát, apám megtanított rá, hogyan igazodjak el az embereken, hogyan szerezzek információkat pár másodperces megfigyelések alapján.

És másodperceknél messze több időm volt eligazodni Kai Azeren.

Átláttam a számtalan maszkján és színjátékán, megpillantva alattuk a fiút, akit megismertem, és fontos lett számomra. És miután annyiszor elárultuk egymást, tudom, hogy nem vallaná be, hogy rólam álmodik, ha tudná, hogy iszom minden egyes szavát.

Hallom a hangján a derűt, ahogy sóhajt egyet.

– Hol vagy, Kis Látnok?

A becenév nevetséges, tekintve, hogy vele együtt most már az egész birodalom tudja, hogy a legkevésbé sem vagyok Elit.

„Csak egy Átlagos.”

A korom facsarja az orromat, rá kell tennem a kezem, hogy visszafojtsak egy tüsszentést, amiről eszembe jut a számtalan éjszaka, amelyet azzal töltöttem, hogy loptam a Dézsmát szegélyező boltokból, majd megszöktem a szűkös kéményeken át.

„Szűkös. Bezárt. Fojtogató.”

A téglafalat pásztázom magam körül a sötétben. Nagyon szűk a hely, nagyon levegőtlen, könnyen pánikba sodorhat.

„Nyugodj meg!”

A klausztrofóbia a legrosszabb pillanatokat választja, hogy a felszínre törjön, és emlékeztessen a saját tehetetlenségemre.

„Lélegezz!”

Ezt teszem. Mély levegőt veszek. A még mindig az orromra szorított kezem enyhe fémes szagot áraszt: szúrós, erős, facsarja az orromat.

„Vér.”

Elveszem az arcomtól a remegő kezem, és bár nem látom a sötétvörös foltokat az ujjaimon, szó szerint érzem, ahogy a bőrömhöz tapadnak. Még mindig vér szárad a berepedezett körmeim alatt, és nem tudom, hogy az enyém, a királyé vagy…

Nagy levegőt veszek, próbálom összeszedni magam. A Végrehajtó túl közel jár hozzám, fel-alá sétál a padlón, a fa minden egyes lépte alatt megnyikordul.

„Ha a szipogás miatt kapnak el, az megalázóbb, mintha egy tüsszentés buktatna le.”

Egyiket sem engedhetem.

Idővel a katonák visszatrappolnak az alattam elnyúló helyiségbe.

– Nincs nyoma, felség.

A Végrehajtó hosszas hallgatás után felsóhajt.

– Sejtettem. Semmi hasznotokat nem veszem. – A következő szavai metszőbbek, mint a penge, amelyet mintegy mellékesen a kezében forgat. – Kifelé!

A katonák habozás nélkül megindulnak az ajtó felé, minél távolabb a Végrehajtótól. Nem hibáztatom őket.

De ő bent marad, mindinkább csend telepszik ránk. Megint az orromra szorítom a kezem, szédülni kezdek a vér szaga és a szűkös kémény miatt.

Rám törnek az emlékek: a testemen vér szárad, sikoltozva próbálom levakarni, de csak undorító vörös foltokat hagyok a bőrömön. Ennyi vér szagától és látványától felfordul a gyomrom, apám jut róla eszembe, aki a karomban vérzett el, Adena, akivel ugyanez történt.

„Adena.”

Könnyek marják a szememet, kénytelen vagyok pislogni, hogy ne lássam magam előtt az élettelen testét a Verem homokjában. A vér fémes bűze újra megtölti az orromat. Nem bírom a szagát, a látványt, az érzést…

„Lélegezz!”

Nehéz sóhaj zökkent ki a gondolataimból. Ugyanolyan fáradtnak hangzik, mint amilyennek én is érzem magam.

– Szerencse, hogy nem vagy itt – mondja halkan. Nem hittem volna, hogy hallom még valaha ezen a hangon megszólalni. – Mert még mindig nem szedtem össze a bátorságom.

És ekkor az otthonom lángba borul.

2. FEJEZET

Kai

Lángok nyaldossák a sarkamat, miközben kényelmes tempóban elindulok az ajtó felé.

Forró levegő csapódik a hátamnak; füstpamacsok ivódnak a ruhámba. Kilépek a felhős délutánba, amelyet most elcsúfítanak az ég felé gomolygó füstfelhők.

Megrándul az ajkam, amikor meglátom a királyi katonák döbbent arcát, ahogy próbálják palástolni az érzelmeiket, miközben a lángok elemésztik a házat a hátam mögött. Lassan rám villantják tekintetük, egészen a galléromig végigmérve, majd kelletlenül újra lesütik a szemüket.

Még mindig a cipőjüket nézik, amikor könnyed léptekkel elindulok feléjük.

„Azt hiszik, megőrültem.”

Egy ablak üvegcsörömpölés kíséretében kirobban mögöttem, és éles szilánkokkal szórja tele az utcát. A katonák összerezzennek, eltakarják az arcukat. Megmosolygom a látványt.

Talán igazuk van. Talán tényleg megőrültem.

Beleőrültem az aggodalomba, a haragba, az árulásba.

Mintha a testemben gyűlő feszültség lenne az egyetlen állandó dolog az életemben, és ez ütközik ki merev vállamban és összeszorított állkapcsomban. Az ujjaimmal dobolok az övembe tűzött tőrön, amely azzal csábít, hogy valamelyik hasznavehetetlen katonán vezessem le a tehetetlen dühömet.

Ujjaimmal végigsimítok a markolat ismerős spirálmintás acélján. Hogyan is felejthetnék el egy olyan tőrt, amelyet ennyiszer a torkomhoz szegeztek?

„Hogyan is felejthetnék el egy tőrt, amelyet apám elvágott torkából húztam ki?”

Öt nap telt el azóta, hogy megláttam a király nyakából kiálló fegyver nyelét. Öt gyászolásra szánt nap, de még egyetlen könnycseppet sem ejtettem. Öt felkészülésre szánt nap, de még így sem fog semmilyen terv megszabadítani a lánytól. Öt arra szánt nap, hogy egyszerűen Kitt és Kai legyünk: testvérek, mielőtt királlyá és Végrehajtóvá válunk.

És most lejárt a neki hagyott kezdeti előny.

Bár úgy tűnik, bölcsen kihasználta a gyengeségemet, a gyávaságomat, az iránta való érzéseimet, és menekülőre fogta. A lángok felé fordulok, nézem a színpompás káoszt, miközben a tűz vörösbe vált, majd sárgába, sűrű fekete füstbe és…

„Ezüstbe.”

Pislogok, a fojtogató füstön keresztül hunyorogva meredek a leomló tetőre. De nincs ott semmi, nyoma sincs a csillogásnak, amelyet egy pillanattal korábban láttam. A hajamba túrok, majd fáradt szememre szorítom a tenyerem.

„Igen, tényleg megbolondultam.”

– Uram!

Leengedem a kezem, és lassan a katonára nézek, akinek volt mersze emelt hangon szólni hozzám. Megköszörüli a torkát, valószínűleg már bánja a döntését.

– Ööö, azt hiszem, láttam valamit, felség.

A égő tető felé bök, amelyből füst gomolyog, miközben egy alak tántorog keresztül a lángokon. Egy alak ezüstszínű hajjal.

„Hát megvan.”

Nem tudom, hogy ez megkönnyebbülést jelent-e, vagy sem.

– Hozzátok ide!

Felharsan a parancsom, és a katonák nem késlekednek. Szemlátomást ő sem. Épp csak egy pillanatig látom, máris átugrik az omladozó tető pereméről a szomszédos épületére, amint sikerül megvetnie a lábát, fut tovább.

A katonák végigrohannak a lenti utcákon. A Behemótok és a Pajzsok teljesen hasznavehetetlenek, amíg Paedyn tetőről tetőre ugrál. A hajamba túrok, majd végigsimítok az arcomon: a legkevésbé sem lep meg az embereim alkalmatlansága.

Megpörgetem a kezemben a falból kihúzott tőrt, majd nekivágok az utcának, hamar utolérve a katonákat. Mindegyikük ereje a bőröm alatt bizseregve azért könyörög, hogy engedjem szabadjára. Ám a képességeiknek csak akkor veszem hasznát, ha sikerül a lányt lecsalnom a tetőről, ezért bánni kezdem, hogy nem hoztam magammal egy Telét, aki pusztán a gondolat erejével megoldaná a problémát.

Csak addig maradhat azonban a háztetőkön, amíg képes átugrani egyikről a másikra. Ezért egy kézmozdulattal felé dobom a tőrt.

Látom, ahogy szökellés közben a combjába fúródik. Fájdalmas kiáltásától összerezzenek.

Bosszant a reakcióm, hiszen egyáltalán nem rám vall.

A lány nagyot esik a lapostetőn, és erőtlenül átgördül, hogy tompítsa a zuhanást. Bizonytalanul feláll, vér csorog a lábán. Az arcvonásai elmosódottak a távolból, és szinte képes vagyok elhitetni magammal, hogy csak egy felejthető senki sántikál a tető peremén.

„Nem őrült meg. Tudja, hogy az ugrás nem fog sikerülni.”

A katonákra nézek, akik szájtátva bámulják.

– Mindent én csináljak helyettetek? – förmedek rájuk. – Kapjátok el!

Ám ekkor a pillantásom visszatér a tetőre. Üres.

Botorság volt részemről azt hinni, hogy majd megkönnyíti a dolgomat.

– Keressétek meg! – vetem oda, miközben a hajamba túrok.

A katonák szétszélednek. Pontosan ebből az okból gondoskodtam róla, hogy gyakorlatilag üresek legyenek az utcák. A tolvajok ijesztő könnyedséggel képesek beolvadni az emberek közé, ami lehetővé teszi, hogy elnyelje őket a káosz, és eltűnjenek a tömegben. Paedyn pedig pontosan ezt tenné, ha mára nem ürítettem volna ki a Dézsmát.

Végigmegyek az utcán, közben benézek a sikátorokba. Fojtott kiáltások visszhangoznak a lepusztult lakóházak és üzletek között. Némán folytatom a keresést, a lábam azonban elgyengül, amikor az egyik árnyékos sikátor végében észreveszek egy összeroskadt alakot.

Leguggolok a katona mellé, végignézek a fehér egyenruháján, amelyet most vér mocskol be. Vörösen szivárog a mélyen a mellkasába vágott dobótőr mellől, eláztatva a kikeményített egyenruha hajtásait.

„Gonosz kislány.”

A katona nyakára teszem az ujjam, a pulzusát keresem, bár tudom, hogy már nem fogom kitapintani az ismerős lüktetést. Sóhajtok, és a tenyerembe temetem az arcom. Az egész testemet átjárja a kimerültség, nyomasztanak az aggodalmaim.

Egyszer már eltemettem valakit, aki megpróbálta megölni.

Egyszerűen azért, mert tudtam, hogy ő is ezt szeretné. Keresztülcipeltem Sadie holttestét a Suttogó-erdőn az első próba során, mert amikor magára hagytam Paedynt, tudtam, hogy a gyűrűjét forgatva a hüvelykujján, kezd szétcsúszni. Ha rajtam múlt volna, nem temetek el olyasvalakit, aki megpróbálta megölni őt. De nem magammal törődtem, amikor megtettem.

Jól ismerem a halált, egyszerre barát és ellenség, amely túl gyakran bukkan fel az életemben. Az ő számára a halál azonban tragédia, bárki legyen is az áldozat.

Elképzelem, ahogy ebben a pillanatban is a gyűrűt forgatja az ujján, miközben emészti magát, és erőt gyűjt ahhoz, hogy elmeneküljön az imént meggyilkolt férfi mellől, ahelyett hogy ásna neki egy sírt, pedig tudom, milyen kétségbeesetten vágyik rá.

– Tudod, eltemetett volna, ha nem kötné le annyira, hogy előlem meneküljön – motyogom a holttestnek, ezzel is igazolva, hogy tényleg megőrültem. Leveszem a katona fehér maszkját az arcáról, alaposabban megnézem az üveges barna szemét, majd egy simítással lecsukom. – Szóval a legkevesebb, amit tehetek, ha eltemetlek a kedvéért.

Sosem gondoltam még bele, milyen sors vár a katonáim holttestére. Most mégis itt vagyok, a vállamra veszem az egyiküket a lány miatt, aki undorodik a gyilkolástól. Felnyögök a súlya alatt, és azon tűnődöm, hogy egyáltalán mi a francért vesződöm ezzel.

„Mit tett velem ez a lány?”

A katona ernyedt holtteste minden egyes lépésnél kileng a vállamon.

„Legközelebb az ő sírját kell megásnom?”

3. FEJEZET

Paedyn

Megdöbbent, hogy nem hallja a szívem dobogását, és nem érzi a perzselő tekintetem.

Megmozdulok, hason csúszok tovább a durva tetőn, miközben lekémlelek a peremén. Fájdalom hasít a lábamba, emlékeztet a kapkodva bekötözött sebre a combomon. A nyelvembe harapok, elfojtok egy kiáltást egy sor cifra káromkodással egyetemben. A tartalék felsőm hirtelenjében letépett szegélye máris ijesztően vöröslik a seben, de nem viselem a látványát, ezért inkább a lenti alak felé fordulok.

Az ő látványát sem vagyok képes azonban elviselni.

Tudom, mit felelne, ha ezt a vigyorgó arcába mondanám: „Borzalmasan hazudsz, Gray.”

A szememet forgatom a gondolatra, majd végignézek Kaion, akinek hullámos fekete hajtincsei rakoncátlanul omlanak a homlokába. A katona mellett guggol, akit egy mellkasába döfött tőrrel ajándékoztam meg, arckifejezése komor, szürke pillantásával szemügyre veszi a férfi ábrázatát. Aztán a kezébe temeti az arcát, egyszerre tűnik tehetetlenül dühösnek és kimerültnek.

A Végrehajtó láttán harag lobban bennem, de ráveszem magam, hogy mégis inkább őrá koncentráljak a katona fehér egyenruháján terjengő vérfolt helyett.

Nyelek egyet, hirtelen émelyíteni kezd az emlék. Könnyek marták a szemem, amikor a férfi mellkasa felé hajítottam a tőrt; elmosódott a látásom, miközben a földre rogyott.

„Sajnálom, annyira sajnálom.”

Nem tudom, meghallotta-e a bocsánatáért való esedezésemet, nem tudom, látta-e a szomorúságot a szememben, mielőtt felhúztam magam egy üzlet tetejére, és meghallottam a falakról visszaverődő léptek zaját.

Pislogok, hogy elűzzem a könnyfakasztó emléket, és inkább a Végrehajtóra koncentrálok, aki alig pár méterre van tőlem.

„Megölhetném. Itt helyben.”

Máris egy újabb dobótőrt szorongatok vérfoltos, remegő ujjaim között.

„Ígérd meg, hogy életben maradsz addig, hogy hátba szúrhass!”

Az első bál utáni szavai visszhangoznak a fejemben.

Úgy helyezkedett el, hogy pontosan a hátába állíthatnám a tőrt. A markolat csúszik az izzadságtól, de igazítok a szorításomon.

„Csináld!”

Hirtelen gombócot érzek a torkomban, és dühödten próbálom lenyelni. Az a fiú odalent megölte az apámat és több tucat Átlagost a király nevében. És én vagyok a következő célpontja.

Utálom, hogy tétovázok.

„Csináld!”

Felemelem a karom, az ujjaim remegnek a kés markolatán. A mozgástól fájdalom hasít a billogomba, megfeszül a bőrömbe vésett mementó.

Á, mint Átlagos.

Kai hirtelen megmoccan, és leveszi a katonáról a maszkot, majd olyan gyengédséggel zárja le élettelen szemét, ami nem vall egy Végrehajtóra – olyan gyengédséggel, amelynek bárcsak ne lettem volna szemtanúja.

– Tudod, eltemetett volna, ha nem kötné le annyira, hogy előlem meneküljön.

Elakad a lélegzetem, a szívem kalapál.

Igaza van. Elvonszoltam volna ezt a férfit a legközelebbi földdarabig, és ástam volna neki egy gödröt, ha lehetőségem nyílik rá. Mintha ezzel jóvá tehetném, amit elkövettem. Mintha ezzel jóvá tehetném, hogy nem temettem el a legjobb barátomat. Sem az apámat.

Gyomorforgató a halálukban megmutatkozó szimmetria – mindketten a karjaimban véreztek el, mielőtt elfutottam.

– Szóval a legkevesebb, amit tehetek, ha eltemetlek a kedvéért.

Pengeként hasít belém ez a halk mondat, majdnem elejtem a kezemben szorongatott tőrt. Döbbenten meredek Kaira, miközben a vállára veti a férfit, és talpra áll.

„Kai.”

Őt látom magam előtt. Nem a Végrehajtót. Nem a számtalan álarcát, amelyet magára szokott ölteni. Csak őt.

Gyűlölöm.

Gyűlölöm, hogy egy pillanatra megint láthattam azt a kisfiút. Mert könnyebb úgy gyűlölni, ha nem őt magát gyűlölöm, hanem a Végrehajtót, akinek nevelték.

Figyelem, ahogy elindul a sikátorból kifelé, vállán a férfival, akit én gyilkoltam meg. Kai semmit sem tesz ok nélkül, és összezavar a kedvességével.

Amikor pedig eltűnik a sarkon, szöget üt a fejembe, hogy valamiért én is kedves voltam ővele.

A csillagok kacér teremtmények, mindig kacsintgatnak a sötétségben.

Viszont jó társaságot jelentenek, miközben körülölelnek számtalan csillagképükkel. Órák óta fekszem egy lepusztult üzlethelyiség tetején, és figyelem, ahogy a délután átadja helyét az alkonyatnak, az alkonyat pedig a sötétségnek.

A napkorong mélyen a látóhatár alá ereszkedett, majd a katonák visszhangzó kiáltásai lassan elcsendesedtek. Végül csizmáik csoszogása is elhalkult az egyenetlen utcakövön, miközben az égboltot nézve arra vártam, hogy besötétedjen.

Amikor az utolsó lila fénypászmák is eltűnnek a felhős égboltról, és feketeség borítja el Ilyát, végre felállok, és kinyújtóztatom a végtagjaimat. Az egész testem sajog – már megszoktam az érzést –, de a ma szerzett friss seb kiváltképp fáj. A hirtelen mozdulattól vér csordul le a combomon, vörös ösvényt hagyva a lábamon. Nehezen viselem a ragacsosságát, arra a vérre emlékeztet, amelyet soha nem moshatok le a kezemről.

Gyötrelmesen lassan mászom le a tetőről, de amint földet ér a lábam, eltűnök az árnyak között. Keresztülsántikálok a csendes sikátorokon, elkerülve a hajléktalanokat, akik éjszakára elkezdtek behúzódni a megszokott zugaikba.

Mindenhol királyi katonák nyüzsögnek. Szótlanul róják az utcákat, nézelődnek, a sötétséget fürkészik engem keresve. Ez bosszantóan megbonyolítja a dolgokat. Elkerülöm őket az alkonyi fényben, és mindent megteszek, hogy a sikátorokat járva ne hagyjak magam után vérnyomot az utcakövön.

Befordulok egy egyenetlen, sötét utcába…

Durva kéz ragadja meg a vállam, a szorítása a legkevésbé sem gyengéd. Behúzom a nyakam, a szemem sarkából meglátom a kifényesített fekete bakancsokat, miközben keményítő szaga csap meg. Habozás nélkül elgáncsolom a férfit, mire ő döbbenten elterül a földön. Egy szempillantás alatt rávetem magam, kihúzom a tőröm a csizmámból, és a markolatával halántékon vágom a férfit, belé fojtva a tompa, meglepett kiáltását.

A sovány katona alig idősebb egy kisfiúnál, és most eszméletlenül hever az árnyékba boruló utcakövön. A szívem vadul kalapál, majd nagy levegőt veszek, mielőtt beljebb vonszolom a sikátorba, még mélyebben elrejtve őt a sötétségben.

Egy lassú és meglehetősen frusztráló utazás végére elértem a Tűzpuszta határát. Sosem gondoltam volna, hogy valaha ekkora megkönnyebbülést jelent majd megpillantani a végeláthatatlan sivatagot, de miután órákon keresztül settenkedtem az árnyékok között, és hajszál híján sikerült megúsznom, hogy elkapjanak, már a puszta látványától elmosolyodom, hiába hasít belém a fájdalom.

Maroknyi katona őrködik a Tűzpuszta határán, ügyelve rá, hogy Dor és Tando lakói kétszer is meggondolják, felkeressék-e Ilyát, ahol Átlagosnak nézhetik őket. Ilya páratlanul sikeres önmaga elszigetelésében, ezzel biztosítja, hogy az Elitek társadalma továbbra is virágozzon, és ne mocskolják be azok, akiknek nincsenek képességeik.

Harag lobban bennem, ahogy ez eszembe jut. Felfordul a gyomrom, hogy tényleg ebben élünk.

Ez a harag adja az erőt minden egyes lépésemhez, amellyel nekivágok a pusztaságnak. A homok bizonytalan a talpam alatt, és elnyeli a bakancsomat, jócskán megnehezítve a haladást.

Telnek az órák, és én csak caplatok előre. Azzal foglalom le magam, hogy a fáradt agyamat kínozva próbálom felidézni a térképeket, amelyeket gyerekkoromban apám terített ki előttem. Nem igazán tudom, mekkora a sivatag, és tiszta hülyének érzem magam, amiért azt hittem, ilyen sérülésekkel túlélhetem ezt az utat.

„Mintha lenne más lehetőségem.”

Sóhajtok, beletörődve, hogy a halál minden szempontból sarokba szorított, és kénytelen vagyok farkasszemet nézni vele. Homályosak az emlékeim a térképekről, de gyanítom, ha a jelenlegi tempómban haladok, nagyjából öt nap alatt érem el Dort. Már ha megállás nélkül gyalogolok – aminek valószínűleg az lesz a vége, hogy összeesem, és végre elragadhat a halál.

„Hát, csak egyféleképpen deríthetem ki.”

Éjszaka lehűl a levegő, meredeken csökken a hőmérséklet, miközben egyre mélyebbre hatolok a sivatagba. A mocskos, sokzsebes mellényem tolvajlásra messze alkalmasabb, mint arra, hogy melegen tartson – hiszen pontosan előbbi célra készült. Hüvelykujjammal végigsimítok a durva, olajzöld szöveten, felidézem a puha, barna kezet, amely összevarrta.

„Megígéred, hogy felveszed a kedvemért?”

Látom magam előtt az ölemben haldokló Adenát, aki elsuttogja utolsó kívánságát, és csak még jobban megszaporázom a lépteimet. Akkor sem aludnék sokat ezen az úton, ha lenne rá időm – sőt, soha többé nem alszom.

Mert a csendes pillanatokban, mielőtt magával ragad az álom, újra lepereg előttem Adena halála. Mintha azzal, hogy lehunyom a szemem, a borzalmakat is újra át kellene élnem. Látom a mellkasát átdöfő tompa faágat, a megkötözött, összetört kezét, a vériszamós testét…

Elönt a harag, ahogy eszembe jut Blair vigyora, amikor pusztán az elméje erejével Adena hátába döfte a faágat.

„Megölöm.”

Nem tudom, hogyan, mikor és hol, de nem Adena volt az egyetlen, aki csak akkor fogadott meg bármit is, ha állni tudta a szavát.

A hátizsákomba túrok, és előveszem apám viseltes kabátját. Túl nagy rám, mégis úgy érzem, mintha rám öntötték volna. Zsebre dugom a kezem, és enyhén vacogva folytatom az erőltetett menetet a homokban.

Lassan telnek az órák, eloszlatják a sötétséget, majd narancssárga fénysávokkal és a tűző nap ígéretével töltik meg az égboltot. Rövid megállókat tartok, épp csak annyi időre, hogy fájó lábamat pihentessem, egyek az ételtartalékaimból, és igyak a felmelegedett vizemből. Rendszeresen szemügyre veszem a sebeimet, különös figyelmet fordítva a friss vágásra a combomon.

Amit tőle kaptam.

Biztos vagyok benne, hogy a véres seb az ő műve. Csakis ő célozhat ilyen tűpontosan, és csakis neki juthat eszébe, hogy egy vágott sebbel kényszerítsen le a háztetőről. Ez a minimum, amit elvárok egy számító Végrehajtótól, aki mindenáron el akar kapni.

„Eggyel több ok, hogy megszaporázzam.”

Még gyorsabb iramot diktálok a sérült lábamnak, miközben elhessegetem őt a gondolataim közül.

„El fog kapni.”

A szám megremeg a gondolatra, megfeszül az államon húzódó seb.

„De legközelebb nem fogok habozni.”

4. FEJEZET

Kai

– Pocsékul nézel ki.

Kitt tekintete az eltemetett katonától származó vörös foltokra siklik az ingemen, de erről a fivéremnek nem kell tudnia.

„Paedyn kedvéért.”

Ez már az árulás határát súrolja.

De minimum szánalmas.

A király pillantása végre találkozik az enyémmel, némi derültséggel nézünk egymás szemébe. Az ismerős élménytől önkéntelenül elmosolyodok, egyszerűen az érzés teszi, hogy fivérek vagyunk. Fivérek, akiknek nem tűztek titulusokat a nevük elé. Fivérek, akik egy örömteli pillanat erejéig nem vesznek tudomást a vér kötelékéről.

Napok óta most először engedi, hogy ránézzek. Hogy tényleg ránézzek.

A könnyek helyét átvette a kimerültség, mosolygós tekintetét megszállottságra cserélte, az arca enyhén beesett és az álla borostás. Az elmúlt három napban ugyanezt a gyűrött inget láttam rajta – félig kigombolva, az ujja tintafoltos.

– Hát, te sem festesz sokkal jobban – felelem, és meglepő módon valami újabb mosolyszerűség ül ki az arcomra.

Kitt pislog, úgy néz a tintafoltos kezére és az előtte szétszórt pecsétes iratokra, mintha most látná őket először. Aztán sóhajtva kusza halomba rendezi az iratokat, amelyekbe eddig beletemetkezett.

– Kutya bajom. Csak egy kicsit fáradt vagyok, ennyi az egész.

– Ugye tudod, hogy létezik erre egy egyszerű megoldás? – Bosszantóan félénknek hangzom, próbálok egyensúlyozni a vékony határon aközött, hogy javítsak a hangulaton, és a lelkére beszéljek.

Kitt megváltozott. Mindketten megváltoztunk. Már nem tudom, hol ér véget a fivérem, és hol kezdődik a király.

Amikor nem felel, aggódó, halk megjegyzéssel zárom le a gondolatmenetet.

– Próbálj meg pihenni! Aludj egy keveset! – A karosszék felé biccentek, amelyet megörökölt. – Napok óta nem álltál fel abból.

– Az alvás a halottaknak való. – Érzéketlen megjegyzését olyan hang követi, amelyet leginkább elfúló, gúnyos köhögésként lehet leírni. – Bocs. – Félig-meddig nevetve szórakozottan csóválja a fejét. – Ez még túl korai?

Mosolyt erőltetek magamra, de mintha egy idegen állna velem szemben. Egy másik életben el tudnám képzelni, hogy ugyanezek a szavak csúsznak ki a száján, csak éppen hiányozna belőlük a keserű él, és nem kísérné őket őrült mosoly. Megijeszt, hogy a gyász milyen emberré tette.

– Rendben – sóhajtok –, az alvás a halottaknak való. Bár rajtad sem látszik, hogy túlzottan élnél. – A tekintetét keresve a pillantásommal kérlelem, mert szavakkal sosem tenném. – A koronázás óta nem merészkedtél ki a dolgozószobából. Sétálhatnánk egyet a kertben, felkereshetnénk a királynét. – Nyelek egyet, ahogy eszembe jut, mennyire megviselte anyánkat a gyász. – Az orvosok szerint romlik az állapota. Fel sem kel az ágyból, és attól tartanak… Attól tartanak, nincs sok ideje hátra.

Mozdulatlanná dermed, sokáig hallgat a felvetésem után. A vonakodásának nem kellene meglepnie. Kittet nem kötik érzelmek anyámhoz. Számára ő csak a királyné – az én anyám. Nem az övé.

Megköszörülöm a torkom, és gyorsan kellemesebb témák felé terelem a beszélgetést.

– Meglátogathatnánk Gailt a konyhában. Addig fog nyaggatni, hogy találkozzatok, amíg nem eszel a mézes buktájából…

– Jól elvagyok itt, köszönöm.

Pislogok. Ilyen egy királyi elutasítás.

Lassan bólintok, és teszek egy lépést az ajtó felé.

– Hát, ha nincs más…

„Őfelsége.”

Visszanyelem a szót, mielőtt odabiggyeszteném a mondat végére. Az ajtó felé nyúlok, készen arra, hogy megszökjek…

– Az az ő vére?

Tétován fordulok vissza Kitt felé.

Zöld szemét le sem veszi az ingemen terjengő foltokról. Mozdulatlanná dermedek, egy elnyújtott pillanatig hallgatva egyszerűen hagyom Kittnek, hogy alaposan végigmérjen, miközben próbálok rájönni, hogy mi járhat a fejében.

Amikor végre megszólalok, kicsúszik a számon a kérdés, amelynek megválaszolásától magam is tartok.

– Mi jelentene nagyobb csalódást, ha az övé lenne, vagy ha nem?

Nyel egyet. Nagy levegőt vesz. A legkevésbé sem boldogan elmosolyodik.

– Nem tudom. – Újabb elnyújtott hallgatás. – Neked?

– Én sem tudom.

„Szánalmas.”

– Az övé? – Kitt rám se néz közben. – Az ő vére?

Sóhajtok, hirtelen nagyon fáradtnak érzem magam, ahogy eszembe jut a ma reggel.

– Nem.

Megkönnyebbülés? Csalódottság? Mintha meg sem tudnám különböztetni a kettőt, miközben kimondom ezt a látszólag egyszerű szót.

– Értem – motyogja Kitt. – De jól tudom, hogy megtaláltátok?

– Meg. Kiűztük a házából. – Kitt felvonja a szemöldökét, mielőtt befejezhetném. – Porig égettem.

– Értem.

Óvatosan méregetjük egymást. Jobb lenne kerülni Paedyn témáját, mégis mindig egyetlen gondolatnyira van tőlünk. Kínzás mindkettőnk számára.

– És a vér? – Kitt választ várva biccent felém.

– A katonáé, akit ledöfött. Megölte a nyomornegyed határában.

Már megint az az élettelen nevetés.

– Rossz szokása, hogy embereket szúr le, nem igaz?

Megköszörülöm a torkom, ügyelek rá, hogy ne lépjem át a határt, amelyről Kitt esetében már azt sem tudom, hol húzódik.

– Igen, hát, ez rám is igaz. Tettem róla, hogy ne ússza meg sértetlenül.

– Tehát – nyújtja el a szót Kitt a kellemetlenül ismerős hanghordozásával. Apánkat látom a pillantásában, aki újjászületett a szavaiban. – Mit szeretnél ezzel mondani, Végrehajtó?

Megfeszül a testem.

– Úgy vélem, a lány a Tűzpuszta felé tart, és megpróbál átkelni Dor vagy Tando felé. Bár nem hiszem, hogy sikerülni fog neki. Viszont az is rossz szokása, hogy folyton életben marad. – Érzelemmentes hangon beszélek, megtestesítve azt a Végrehajtót, akinek látni akar. – Kész vagyok embereket és sivatagi lovakat küldeni utána. Indulunk, amint készen állunk. – Elhallgatok. – Őfelsége.

„Az ördögbe, csak kimondtam!”

Kitt végigmér, a legkevésbé sem hatja meg a cím. Inkább kíváncsinak mondanám.

– És utána hozzátok elém!

Bólintok.

– Rendben?

Rámeredek, és lassan sóhajtok.

– Van bármi okod, hogy kételkedj a szavamban?

Kitt vállat von, majd gyűrött inge előtt tintafoltos karját összefonva hátradől.

– Nos, ismerve a közös… múltatokat.

Ledermedek. Farkasszemet nézünk, szavak nélkül is értjük egymást az egyetlen dolog kapcsán, amiről nem beszélhetünk. Kitt visszafogottan fogalmaz, de ettől még erősek a kétségei azzal kapcsolatban, hogy teljesítem-e a parancsát.

– Megváltozott a helyzet. Ezt te is tudod – felelem távolságtartóan.

– Valóban? – kérdezi nyugtalanítóan ártatlan hangon. – Azokhoz a gyerekekhez nem kötöttek érzelmek, a bűneik ellenére mégis megkímélted őket.

– Kitt… – kezdem, de hirtelen a szavamba vág.

– Nézd, nem azt állítom, hogy helytelen dolog gyerekeket megmenteni. – Humortalanul felnevet. – Nem vagyok szörnyeteg. Kedves, bár apró gesztus volt, hogy száműzted az Átlagosokat a családjukkal együtt, ahelyett, hogy ott helyben kivégezted volna őket. Viszont – komorodik el a pillantása – többször is megtagadtad apánk parancsát. Újra és újra.

Dühösen veszek egy nagy levegőt. Apánk említésével már azelőtt elvesztettem a vitát, mielőtt egyáltalán elkezdődött volna. Semmi olyat nem tudok mondani Kittnek, amivel igazolhatnám a szemében, miért mentem szembe a korábbi uralkodó akaratával.

– Mindig engedelmeskedtem a parancsoknak – sóhajtom. – És mindig engedelmeskedni is fogok. Az egy kivételes eset volt.

– Valóban? – ismétli Kitt, és kétkedő arckifejezéssel méreget. – Azért nem tervezel további kivételeket, mert én vagyok a király? Mert tudok róla?

Nehezen állom meg, hogy ne szájtátva bámuljak rá.

– Tehát azt szeretnéd, ha gyerekeket végeznék ki? – A mellkasom zihál, a szívem hevesen kalapál. – Csak egy szavadba kerül, királyom.

„Basszus.”

Erősen a nyelvembe harapok, hogy a belém nyilalló fájdalom elterelje a felcsapó haragomról a figyelmemet. Végképp nem szeretnék Kittre csupán a királyomként tekinteni és úgy kezelni őt, mint az előző uralkodót.

Kittet addig könnyű szeretni, amíg nem kezd emlékeztetni az apára, akitől jóval kevesebb szeretetet kaptam.

– Kai. – A király szigorú tekintete a hangjával együtt megenyhül. – Tudom, hogy ez nem könnyen teljesíthető parancs. Azt hiszem… kezdek paranoiás lenni. Korábban láttam, hogy ellenszegülsz az utasításoknak. – Szúrós pillantást vetek rá, ezért gyorsan hozzáteszi: – Jó okod volt rá. Ezért aggódom, amikor arra kérlek, hogy hozd elém őt. – Rám néz, a pillantásából meghatározhatatlan érzelmek sütnek. – De mi lehetne „jobb ok” annál, mint az iránta való érzelmeid?

Farkasszemet nézünk, torkunkon akadtak a kimondatlan szavak. Tiltakozni szeretnék, legszívesebben szóra nyitnám a szám, hogy meggyőző érvek sorával cáfoljam a vádjait. Ám mindketten tudjuk, hogy Kittnek igaza van. A lány eleve az érzéseim miatt lehet szabadlábon.

Ahogy belém hasít ez a gondolat, arra az elhamarkodott következtetésre jutok, hogy ezzel Kitt is tisztában van, és tudja, hogy egyszer már elengedtem őt – és megvet miatta. Ennek azonban semmilyen bizonyítékát nem látom a nyugodt arcán, és elhessegetem a gondolatot, mielőtt bajt hozna rám.

– Ez neked sem lehet könnyű – mondom halkan, próbálom kipuhatolni Kitt veszélyes érzéseit ugyanezen lány iránt.

Majdnem elneveti magát.

– Ó, szóval erről szeretnél beszélgetni?

Már azelőtt kerülgettük ezt az érzékeny témát, hogy a lány úgy döntött, a tőrrel, amelyet most az övemre csatolva viselek, elvágja az ínakat apánk nyakában. A lány veszélyt jelentett, de ezt nem mondtuk ki hangosan, hátha így elkerülhetjük, hogy éket verjen közénk.

Végzetes hiba volt bízni benne.

– Bármit is éreztem iránta, aznap kihunyt, amikor megölte apánkat – vágja rá Kitt.

„Hazugság.”

Ugyanezzel hitegetem magamat én is, és meggyőző módon az igazságnak tekintem.

– Ismerem az érzést – bólintok.

„Hazugság.”

Egymást méregetve mindketten boldogan merülünk el közös téveszméinkben. Mást azonban már nem fűzünk hozzá, nem vesszük a fáradságot, hogy szembenézzünk vele: nemcsak egymásnak hazudunk, hanem saját magunknak is.

– Visszahozom neked, Kitt. – A hangom halk, őszinte. – Mielőtt a Végrehajtód lettem, a testvéred voltam. Kizárólag neked tartozom hűséggel. – Egy elnyújtott pillanatig hallgatok, hagyom, hogy a szavaim leülepedjenek. – Tudod, az én apámat is megölte.

Még hosszabb csend telepedik ránk.

– Élve – mondja végül Kitt. – Élve hozd el őt nekem!

A hangja arról árulkodik, hogy ezt nem kegyelemnek szánja.

Leveszem az ujjamról a vaskos gyűrűt, amelyet aznap kaptam, amikor Ilya Végrehajtója lettem, és Kitt asztalára teszem.

– Majd akkor add vissza, ha újra kiérdemeltem a bizalmadat!

5. FEJEZET

Paedyn

Homokszemek sebzik fel a szám belső oldalát, az ínyemet dörzsölik.

A nyelvemmel végigsimítok száraz fogsoromon, most is érzem a rátapadt szemcséket, mint az elmúlt három napban folyamatosan. A köpködésről le kell mondanom, tekintve, hogy minden csepp nyálra szükségem van a túlélésért folytatott harcban.

Fáj a torkom. A combom. A lábam. A fejem. Mindenem.

A lábfejem csúszkál a homokban, miközben vánszorgok tovább. A nyakam tiltakozva hasogat, és szédelegve felnézek a lemenő napkorongra. Eltűnik a látóhatáron, arcátlanul alábukik a homokdűnék mögé, megfosztva sugaraitól az égboltot.

Ragacsos homlokomra teszem a kezem, mely leégett a sivatagi meneteléssel töltött napok következtében. Borzongás fut végig a hátamon, és az egész testem beleremeg. Egy sóhajtással meggyőzöm magam, hogy a gyorsan hűlő sivatagtól jár át a hideg, és nem a láz fészkelte be magát ragacsos bőröm alá.

Napok óta gyalogolok – általában még éjszaka is.

A sivatag könyörtelen fenevad. Minden éjjel esedezem a homoknak, könyörgöm neki, hogy engedjen néhány óra pihenést. Kétségbeesésem ellenére még sosem ajándékozott meg egy-két óránál több alvással. A fülemben lévő homok és a lábamnál cirkáló skorpiók miatt nem futja többre paranoiás bóbiskolásnál.

– Én vagyok a kizárólagos társaságod, úgyhogy legalább egy éjszakát hagyhatnál végigaludni – mondom cserepes szájjal, a hangom csak rekedt krákogás. A végeláthatatlan sivatagot fürkészem, de nem látok mást, csak homokot, és nem hallok mást, csak a suttogó szél válaszát. Nagyot sóhajtok, majd darabokat török le a száraz kenyérről, és kiszáradt számba dugom.

– Megőrülök! – Az égnek emelem a karom, majd ernyedten a testem mellé engedem. – Három napja a homokkal beszélgetek! – morgom, miközben a lábammal mély árkokat fúrok magam alatt. – De azt hiszem, emiatt nem hibáztathatlak csak téged. Már egy ideje kerülgetett az őrület. – Nevetek, lényegében köhögve. – Eleve jó nagy őrültség volt kijönnöm a sivatagba. Nem igaz?

Körülnézek, bár tudom, hogy a dűnék válaszra sem fognak méltatni. Úgyis csak egy dolog rosszabb annál, ha az ember a homoknak magyaráz: ha a homok válaszol. Akkor kezdhetek csak igazán aggódni.

A víztartalékom vészesen megcsappant, és a puszta tudattól még jobban kiszárad a torkom. A hátizsákomban zörgő kulacsok két napon belül kiürülnek. Messze nem olyan vonzó dolog az önuralom, ha az ember élete korlátozott számú kortyon múlik.

Azon kapom magam, hogy egy órán belül már tizedjére fürkészem a látóhatárt, remélve, hogy meglátok egy várost. Vagy bármit.

Semmi.

Nem pillantom meg épületek körvonalait, sem kéményekből gomolygó füstöt. Nehézkesen nyelek egyet, rettentő kicsinek érzem magam a hatalmas pusztaságban. Egyetlen homokszemnek a lankás dűnék tengerében.

Jelentéktelennek.

Elveszettnek.

Magányosnak.

Letörlöm a homlokomon gyöngyöző izzadságot, mielőtt marni kezdené a szemem, amelyet már így is elvakított a lenyugvó nap. A homokdűnék aranyszínben játszanak, tükrözve a változó égboltot. Megcsodálom a táj csalóka szépségét, ezzel a keserédes gesztussal zárom az éjszakáimat. Az alkonyat a sivatagban lélegzetelállítóan gyönyörű, de mégis bárhol máshol szívesebben lennék, mint itt.

Hívogató csillogást veszek észre a távolban, valamit, ami csalogatóan veri vissza a napfényt. Kiszáradt szemmel pislogok a vakító fényben. A vízfelület szikrázva, villódzva hívogat. Megrázom a fejem, amitől csak még erősebben kezd fájni.

Délibáb.

Bosszantó kísértések. Általában friss víz és tavak alakjában csúfolódnak rajtam, és én alig várom, hogy beléjük vessem magam. Sóhajtok, és óvatosan lehajolok, hogy megvakarjam a fájó lábam. Vízhólyagok rejtőznek a teleizzadt bakancsomban, a lábamhoz homok tapadt.

„Mit meg nem tennék egy kis vízért…”

Az este hátralévő részét apám kopott kabátja alá bújva töltöm, a lehűlő levegőtől elzsibbadnak a lábujjaim. Miután túléltem egy meglepően barátságos találkozást a legnagyobb kígyóval, amelyet valaha láttam, hosszasan az éjszakába nyúlóan gyalogoltam tovább, miközben a homokhoz beszéltem, és hizlaltam növekvő tébolyomat.

A szemhéjam leereszkedik, ugyanolyan nehézkesnek érzem, mint a testem többi részét. Elég ideig sikerül azonban nyitva tartanom a szemem, hogy találjak egy homokos lapályt, amely felé tántorogva elindulhatok. Leveszem a hátamról a hátizsákot, és próbálom belőle kihúzni a szúrós pokrócot.

Alig dobom le a homokra, máris ügyetlenül elterülök rajta, szorosan összehúzva a kabátot sajgó végtagjaimon. Ráérősen elcsócsálom a kezemben szorongatott száraz kenyeret, majd felmelegedett vízzel kiöblítem a kiszáradt számból.

– Tudod – suttogom a sötétségben –, nem egészében a te hibád, hogy nem tudok aludni esténként. A rémálmok sem tesznek jót.

Mintha az említésével megidéztem volna, Adena emléke villan be előttem. Az érzés, ahogy a vére az ujjaim között szivárog. A könnyeim, ahogy selymes arcára csöppennek. A véres faág, amely hátulról átdöfte…

Borzongás fut végig rajtam. Nagyot nyelek, émelygek, de nem engedhetem meg magamnak, hogy ezt a keveset is kiadjam a gyomromból.

– Nem hibáztatlak azért, hogy nem tudok aludni. – A hangom alig több akadozó suttogásnál. – De azt hiszem, nem is akarok aludni, ha ez azt jelenti, hogy úgy kell látnom őt. Már megint. Egyszerűen nem megy… Nem…

Csak akkor fogom fel, hogy sírok, amikor a könnyek már az orromon csorognak. Egy mordulással letörlöm őket, és a kabátom alatt rejtőző zöld mellénybe kapaszkodom. A körmömmel végigkövetem az egyenletesen felvarrt zsebek sorát, kitapintva az aprólékosan kidolgozott hajtásokat.

Ha be akarom tartani az Adenának tett ígéretemet, életben kell maradnom. Élnem kell, ha a kedvéért viselni akarom a mellényt.

Márpedig én elszántam magam rá, hogy ezt fogom tenni.

Megint motyogok az éjszakában, lecsukódó szemem kizárja a külvilágot, miközben álomba szenderülök.

– És bosszút állok. Adenáért.

6. FEJEZET

Kai

Ezüst csillog a lemenő nap fényében.

Gyönyörködöm a kék szempár villanásában, szomjamat oltom.

A szeplői homokként vesznek körül minket.

Ezüstszínű tőrt forgat az ujjai között, éles, akár a nyelve.

„Ő az.”

Megvan. Ott áll. Engem néz, úgy méreget, akár egy idegent. Mintha nem jelentenék neki többet az érméknél, amelyeket készül kilopni a zsebemből.