A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

S. K. Tremayne: The Fire Child

Published by HarperCollinsPublishers, London, 2016

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Frei-Kovács Judit

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by S. K. Tremayne

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-532-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSEI

Morvellan bánya a képzelet szüleménye. Bár nyilvánvalóan a cornwalli Nyugat-Penwith csipkés szirtjein található különleges és történelmi múltra visszatekintő bányák ihlették. Bottallack, Geevor és Levant ón- és rézbányái különösen nagy hatást tettek rám.

Cornwallban talán négyezer éve bányásznak ólmot. Anyai nagyanyám, Annie Jory tízéves korában „bányakisasszonyként” (olyan lány, aki a felszínen kalapáccsal töri a köveket) dolgozott Észak-Cornwallban, St. Agnes gazdag bányáiban.

Ezt a könyvet mégis cornwalli őseim emlékére írtam, farmerek, halászok, csempészek és bányászok tiszteletére.

Danielle-nek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Mint mindig, ezúttal is szeretnék köszönetet mondani Eugenie Furnissnek, Jane Johnsonnak, Sarah Hodgsonnak, Kate Eltonnak és Anne O’Briennek a bölcs tanácsokért és értékes szerkesztői meglátásokért. Szintén köszönettel tartozom Sophie Hannah-nak.

A könyvben szereplő fényképeket, amelyek az egykori cornwalli bányaélet jeleneteit örökítik meg, egy cornwalli fényképész, John Charles Burrow (1852–1914) készítette. A képek története az 1890-es évekig vezethető vissza, amikor négy tulajdonos megbízta Burrow-t, hogy Cornwall legmélyebb bányái közül négyben, Dolcoathban, East Poolban, Cook’s Kitchenben és Blue Hillsben készítsen felvételeket, és örökítse meg a föld alatti élet mindennapjait.

Az eredeti fényképek jelenleg az angliai Truróban, a Royal Cornwall Múzeumban találhatók.

178 NAPPAL KARÁCSONY ELŐTT

Reggel

A járatok behatolnak a tenger alá. Ezt a tényt nehéz figyelmen kívül hagyni. A járatok behatolnak a tenger alá. Másfél kilométerre, vagy még tovább.

A régi étkezőben ácsorgok, ahol új otthonom hatalmas ablakai északra néznek, az Atlanti-óceán, Penwith sziklái és az alakot öltő sötétség felé. Ez a sötét, páros alakzat Morvellan bánya, az aknaház és a motorház.

Morvellan romjai még egy ilyen ragyogó júniusi napon is szomorkásnak vagy furcsán szemrehányónak hatnak. Mintha megpróbálnának valamit elmondani nekem, de nem tudják, és soha nem is fogják tudni. Jelentőségteljesen hallgatnak. Minden hangot a vad Atlanti-óceán bitorol, a tajtékzó hullámok meglovagolják a járatok fölötti vizet.

– Rachel?

Megfordulok. Újdonsült férjem áll az ajtóban. Inge vakítóan fehér, öltönye kifogástalan, majdnem olyan sötét, mint a haja, és a hétvégi borostájának is nyoma veszett.

– Már mindenütt kerestelek, drága.

– Ne haragudj! Elkószáltam. Felfedezem az elképesztő házadat.

– A mi házunkat, drága.

Elmosolyodik, közelebb sétál, és megcsókol. Könnyű reggeli csók, amolyan „indulok dolgozni” csók, amely semmivel sem kecsegtet – mégis megborzongok, és eltölt az a rémisztő, mégis mennyei érzés, hogy valakinek ekkora hatalma van fölöttem, olyan hatalma, aminek valamiért lelkesen alávetem magam.

David megfogja a kezemet.

– Szóval, ez volt az első hétvégéd Carnhallow-ban…

– Ühüm.

– Mondd el bátran, tudnom kell, hogy jól érzed-e magad! Tudom, hogy nem egyszerű a helyzet – az elzártság és a sok feladat. Megértem, ha kétségeid merültek fel.

Felemelem és megcsókolom a kezét.

– Kétségeim? Ne butáskodj! Imádom. Imádlak téged és a házat is. Az egészet imádom, a kihívást, Jamie-t, imádom, hogy elrejtőzhetünk a világ elől, imádom, imádom. – Belenézek a szürkészöld szempárba. – David! Soha életemben nem voltam boldogabb. Úgy érzem, mintha megtaláltam volna a helyet, ahol lennem kell, és a férfit, aki mellett élnem kell.

Ez olyan csöpögősen hangzik. Mi történt a harcias feminista Rachel Dalyvel, aki egykor voltam? Hová lett? A barátaim valószínűleg csak legyintenek rám. Hat hónappal ezelőtt még én is csak legyintettem volna magamra – egy lány, aki feladja a szabadságát, a munkáját és a feltehetően izgalmas londoni életét, hogy feleségül menjen egy idősebb, gazdagabb és jóval magasabb özvegyemberhez. Az egyik legjobb barátnőm, Jessica halvány kárörömmel felnevetett, amikor beszámoltam neki a hirtelen körvonalazódó, új terveimről. Szentséges ég, édes! Te férjhez mész egy közhelyhez!

Ez egy pillanatig rosszulesett. De nemsokára rájöttem, nem számít, mit gondolnak a barátaim, hiszen ők Londonban maradtak, a metrón tolonganak, nap mint nap beülnek a sivár irodáikba, és alig tudják kifizetni a lakáshitelüket. Úgy kapaszkodnak a londoni életükbe, mint hegymászók félúton a csúcs felé.

Ám én többé nem ragaszkodom ehhez a sivár élethez. Távol vagyok tőle az új férjemmel, a fiával és az édesanyjával, Anglia távoli szegletében, a messzi Nyugat-Cornwallban, egy olyan helyen, ahol Anglia – ahogy egyre inkább látom – valami idegen és köves vidékké válik, az álmodozó, kemény gránit földjévé, amely csillog az eső után, olyan földdé, ahol a folyók mély titokként szelik át az erdőket, ahol a rettenetes sziklák szégyenlősen megbúvó, csodálatos barlangokat rejtenek, és ahol a lápvidék völgyeiben gyönyörű házak rejtőznek. Mint Carnhallow.

Még a nevét is imádom. Carnhallow.

Ábrándozás közben David vállára hajtom a fejem. Olyan, mintha táncolni akarnánk.

De megszólal a mobilja, és megtörik a varázslat. Kiveszi a zsebéből, rápillant a kijelzőre, aztán újra megcsókol – miután két ujjával felemeli az államat –, és elsiet, hogy fogadja a hívást.

Régebben ezt a gesztust valószínűleg leereszkedőnek éreztem volna. Most azonban felizgat. Tulajdonképpen Daviddel folyton szeretkezni akarok. Szeretkezni akartam vele már akkor, amikor az egyik barátom, Oliver azt mondta abban a galériában, Gyere! Bemutatlak valakinek, aki szerintem tetszeni fog. Megfordultam, és ott állt ő – tíz évvel idősebb és huszonöt centivel magasabb volt nálam.

Kívántam Davidet három nappal később, az első randevúnkon, kívántam, amikor meghívott az első italra, kívántam, amikor elsütött egy tökéletesen ízléses, mégis egyértelműen kacér viccet, kívántam, amikor az esős márciusi időjárásról beszélt, belekortyolt a pezsgőjébe, és azt mondta, „De ha fú és havaz, úgy lesz tavasz!” És a szexnél is többet akartam tőle, amikor mesélt a házáról és a történelméről, és megmutatta azt a fényképet a gyönyörű fiáról.

Ez volt az egyik olyan pillanat, amikor elvesztem – amikor rájöttem, David mennyire különbözik az összes férfitól, akivel előtte találkoztam, hogy mennyire különbözik tőlem. Csak egy lány vagyok London délkeleti részének egyik lakótelepéről. Egy lány, aki a mindennapokat olvasással élte túl. Egy lány, aki nem szeret elmenni a szupermarketek hűtőpultja mellett, mert arra az időszakra emlékezteti, amikor az édesanyja nem tudta kifizetni a fűtésszámlát.

És ott volt David.

Egy sohóbeli bárban voltunk. Kicsit becsíptünk. Majdnem elcsattant az első csók. És ő újra megmutatta azt a fényképet az elbűvölő fiúról. Fogalmam sincs, honnan, de azonnal tudtam. Pontosan ilyen gyereket akartam. Az a különleges kék szem és a fekete haj, amelyet az édesapjától örökölt.

Megkértem Davidet, hogy meséljen még – a házról, a kis Jamie-ről, a családjuk történetéről.

Elmosolyodott.

– Carnhallow körül van egy erdő, amelyet úgy hívnak, a Hölgyek Erdeje. Beteríti Carnhallow-völgyet, egészen a lápvidékig.

– Szeretem az erdőket.

– A Hölgyek Erdejében főként berkenyefa nő, némi kőrissel, mogyoróval és tölggyel. Tudjuk, hogy ezek a berkenyeerdők már a normann hódítás idején is ott voltak, mert szerepelnek az angolszász krónikákban. Ez pedig annyit jelent, hogy ezek a berkenyék ezer éve ott vannak. Carnhallow-völgyben.

– Még mindig nem értem.

– Tudod, mit jelent a vezetéknevem? Hogy mi a Kerthen keltául?

Megráztam a fejem, miközben igyekeztem ellenállni a mosolyának, a pezsgő hatásának, a fiú fényképének, a háznak és ennek az egésznek.

– Lehet, hogy megbotránkoztató, amit mondok, de nem tanultam keltául az iskolában.

David elmosolyodott.

– Kerthen azt jelenti, berkenye. Ami annyit jelent, hogy mi, Kerthenek ezer éve élünk Carnhallow-ban, a berkenyék között, amelyekről a nevünket kaptuk. Igyunk még egy kis pezsgőt?

Közel hajolt, hogy töltsön a poharamba; és ekkor megcsókolt. Tíz perccel később már egy taxiban ültünk. Hát, így történt.

Az emlékek elszállingóznak, újra a jelenben vagyok, ahol David befejezi a telefonálást, és összehúzza a szemöldökét.

– Sajnálom, de tényleg mennem kell. Nem maradhatok le az egyórás gépről, mert az irodában halálra vannak rémülve.

– Jó, ha valaki ilyen nélkülözhetetlen.

– Nem hinném, hogy a vállalati jogászok olyan nélkülözhetetlenek lennének. Szerintem a hegedűművészek sokkal fontosabbak. – Elmosolyodik. – Ám a vállalati jogászokat nevetségesen túlfizetik. Szóval, mi a mai terved?

– Azt hiszem, folytatom a felfedezést. Mielőtt azonban bármihez hozzányúlnék, ismernem kell az alapokat. Úgy értem, azt sem tudom, hány szoba van ebben a házban.

– Tizennyolc – vágja rá David, majd tanácstalanul ráncolni kezdi a homlokát. – Azt hiszem.

– David! Hallod, miket beszélsz? Hogy lehet, hogy nem tudod, hány szobás a házad?

– Annyit ígérhetek, hogy előbb-utóbb minden hálószobát kipróbálunk. – Felhúzza a mandzsettáját, és rápillant az ezüstórájára. – Ha szeretnél komolyabban utánanézni a dolgoknak, Nina könyveit megtalálod a sárga társalgóban. Abban, amelyiket felújította.

A név hallatán szúró fájdalmat érzek, de nem mutatom.

Nina Kerthen, született Valéry. David első felesége. Nem tudok róla sokat, láttam néhány fényképet, tudom, hogy gyönyörű asszony volt, párizsi, fiatal, előkelő és szőke. Tudom, hogy tizennyolc hónappal ezelőtt halt meg egy balesetben, a Morvellan bányában. Tudom, hogy a férje és különösen a fia – a vadonatúj, nyolcéves mostohafiam – valószínűleg még mindig gyászolja, bár igyekeznek nem mutatni.

És kristálytisztán és eltökélten látom, hogy az egyik legfontosabb feladatom itt, Carnhallow-ban, hogy megmentsem a dolgokat – hogy tökéletes mostohaanyukája legyek ennek a szomorú, tüneményes kisfiúnak.

– Vetek rájuk egy pillantást – mondom vidáman. – Mármint a könyvekre. Talán ötleteket meríthetek belőlük. Menj, nehogy lekésd a repülőgépet!

Megfordul, hogy még egyszer megcsókoljon, de hátralépek.

– Nem, indulj! Ha még egyszer megcsókolsz, a tizennegyedik számú hálószobában végezzük, és mire kijövünk, hat óra lesz.

– Este kereslek Skype-on, és pénteken találkozunk.

Azzal elmegy. Hallom, ahogy a hosszú folyosók végén ajtók csukódnak, majd felberreg a Mercedes motorja. Aztán beáll a csönd, Carnhallow semmihez sem fogható, nyári csöndje, amelyhez csak a távoli tenger suttogása szolgáltat aláfestést.

Felveszem a telefonomat, és megnyitom a jegyzetek alkalmazást.

Nem lesz könnyű dolgom, ha folytatni akarom a hatalmas ház helyreállítását, amibe Nina belekezdett. Van némi művészi hajlamom, amely talán a segítségemre lehet, elvégre szereztem egy fényképészdiplomát a Goldsmith Főiskolán. Egy diplomát, amely teljesen hasznavehetetlennek bizonyult, mert valószínűleg pontosan azon a délutánon vettem át, amikor a fényképészet mint pénzkereső szakma végérvényesen megsemmisült, ezért végül kénytelen lettem fényképészetet tanítani olyan gyerekeknek, akikből ugyanúgy sohasem válik fényképész.

Feltételezem, ez egy újabb oka annak, hogy boldogan váltam meg a londoni élettől – az értelmetlenség teljesen rám telepedett. Már nem is fényképeztem. Csak igyekeztem elérni a buszt az esőben, hogy eljuthassak a szűkös, shoreditchi társbérletembe, amelyet tulajdonképpen nem is engedhettem meg magamnak.

De most, hogy nincs munkám, ironikus módon hasznát vehetem a művészi tehetségemnek. Ha még megvan.

Miután felszerelkeztem a telefonommal, megkezdem a felfedezést, és megpróbálok a fejemben egy tisztességes térképet rajzolni Carnhallow-ról. Egy hete vagyok itt, de az idő nagy részét a hálószobában, a konyhában vagy a tengerparton töltöttük ebben az áldásos, nyári időben. A holmim nagy része még mindig dobozokban várakozik. És van egy olyan bőrönd, amit a nászút óta ki sem csomagoltunk. Egy pompásan élvhajhász, elmondhatatlanul drága útra mentünk Velencébe, ahol David megvette nekem a kedvenc martiniját Harry bárjában, a Szent Márk téren – metszett üvegben felszolgált gint, amelyet csaknem jegesre hűtöttek, és „megbolondítottak egy kis vermuttal”, ahogy David magyarázta. Szeretem, ahogy David magyarázza a dolgokat.

De az már a múlt, ez pedig a jelenem. Carnhallow.

Délnek indulok, mint egy Antarktisz-kutató, végigsétálok az új hallon, megvizsgálom a bútorokat és a dekorációt, és szorgalmasan jegyzetelek. A falakat faburkolat díszíti, amelyen különböző metszetek örökítik meg az összes cornwalli ón- és rézbányát, amely az idők során a Kerthen család birtokában volt, Botallack tárnáit és járatait és Morvellant, Wheal Chance és Wheal Rose aknáit és ónfeldolgozóit. Máshol a bányák fénykorából származó fényképeket találok, a kemény munka sóvárgó képeit az elfeledett iparágról, ahol mellényes férfiak tolták a talicskákat, és kémények okádták a füstöt a tenger mellett.

Az új hall egy hatalmas dupla ajtóban végződik. Tudom, mire nyílik – a sárga társalgóra. Kitárom az ajtót, belépek, és egyfajta tehetetlen sóvárgással körülnézek.

Mert ez a szoba, amelyet már tökéletesen restauráltak, ólomablakaival, amelyek a déli lankák álomba illően virágos zöldjére néznek, mind közül a leggyönyörűbb, mégis talán a legijesztőbb.

Carnhallow többi részét is ugyanilyen lenyűgözővé kell varázsolnom. Nem lesz egyszerű; Ninának remek ízlése volt. Mégis, a sárga társalgó szépsége rávilágít a Carnhallow-ban rejlő lehetőségekre. Ha sikerül folytatnom, amit Nina elkezdett, Carnhallow lenyűgözően bájos lesz. És az enyém.

Az elképzelés olyan szédítő, hogy szinte levesz a lábamról. Olyan boldog vagyok.

A sárga társalgóról már szerepel néhány megjegyzés a telefonomban. Nem jók semmire, de tökéletes képet adnak a tudatlanságomról. Felírtam, hogy „kék malac az asztalon”, „18. századi temetési urnák?” és „mameluk kések”. Ahogy azt is, hogy „David apjának kártyapaklija”, „écartét játszottak” és „teknőspáncél berakás a rézben”.

Mihez kezdek ezzel az egésszel? Hogyan lássak neki? Futólag már átnéztem Nina könyveit, tele vannak bölcs, de homályos tanácsokkal a György-korabeli bútorokkal és a viktoriánus ezüstökkel kapcsolatban, könyvek, amelyekben egymást követik az olyan hangzatos, de nehezen értelmezhető kifejezések, mint mészkőből rakott sarokkő, sarkifény-tapéta vagy antik asztaldísz.

Minden olyan egzotikusan és rejtélyesen hangzik, meg, persze, elviselhetetlenül fényűzően. Én egy zsúfolt, kis tanácsi lakásban nőttem fel. A legdrágább dolog, amit megengedhettünk magunknak, egy túlméretezett tévé volt, aminek az eredetéért nem mertem volna kezeskedni. És most arra készülök, hogy több ezer fontot költsek el „Stuart-kori ezüst kézmosó tálakra”, amit „rózsavízzel” töltök meg. Legalábbis, úgy tűnik.

Részint ideges, részint megrészegült ábrándozásomban a társalgó sarkába sétálok, egy apró, polírozottfa kisasztalhoz. Cassie, a thaiföldi házvezetőnő egy ezüstvázát állított ide, amely tele van rózsával és liliommal. Mégis, ez a váza valamiért nem mutat jól. Szóval, lehet, hogy itt kellene kezdenem. Ezzel. Csak ezzel. Lépésről lépésre.

Leteszem a telefonomat, és óvatosan középre húzom a vázát. Még mindig nem jó. Lehet, hogy inkább balra kellene tennem? Egy jó fényképész soha nem helyezi a tárgyat a kép kellős közepére.

Tíz percig igyekszem megtalálni a megfelelő elrendezést. Elképzelem, ahogy Nina Kerthen a hátam mögött állva leplezni próbált döbbenettel csóválja a fejét. És ettől visszatérnek a kétségeim. Biztos vagyok benne, hogy Nina Kerthen ezt jól csinálná. Kifogástalanul elintézné. Szőke haja lazán abba az okos, mandulavágású, kék szemébe hullana, miközben hunyorítva összpontosít.

Elkalandozok a feladattól, lesütöm a szemem, és felsóhajtok. Az asztal polírozott-tiszafa lapja sötéten visszatükrözi az arcomat. Egy repedés fut végig az asztallap hosszán, kettévágva a képet. Ami tökéletesen illik hozzá.

Azt mondják, vonzó nő vagyok, de én soha nem éreztem magam szépnek a vörös hajammal, az apró szeplőkkel és ezzel a fehér, kelta bőrrel, amit soha nem kap meg a nap. Általában inkább selejtesnek látom magam, töröttnek. Repedtnek. És amikor komolyan megvizsgálom magam, semmiféle szépséget nem találok, csak az egyre mélyülő rovátkákat a szemem körül – túl sokan vannak a koromhoz képest, hiszen csak harminc vagyok.

Pompás fuvallat simogatja meg a bőrömet. A nyitott ablak felől jön, és Carnhallow virágoskertjeinek illatát hozza magával. Elűzi a kételyeimet, és emlékeztet a jutalmamra. Nem. Nem vagyok selejtes, és elég az önmarcangolásból. Rachel Daly vagyok, és megoldottam már komolyabb problémákat is, mint megtalálni a megfelelő tapétát, vagy rájönni, mi az a tazza.

A hetvennyolc szoba megvár, ahogy a nyugati szárny is. Szükségem van egy kis friss levegőre. Zsebre teszem a telefonomat, a keleti ajtóhoz lépek, és kitárom. Megmártóztatom az arcomat a pompás, vidám napfényben. Alatta terülnek a déli lankák. És a csodálatos kertek.

Úgy hallottam, Carnhallow kertje volt az egyetlen dolog, amelynek David apja, Richard Kerthen kitartóan gondját viselte, még akkor is, amikor útban a szívinfarktus felé eljátszotta a család összes megmaradt vagyonát. És úgy tűnik, Nina nem sokat tett a kert érdekében. Így idekint a jóval egyszerűbb tulajdon örömét élvezhetem – szívből megcsodálhatom a frissen nyírt, zöld gyepet, amelyet cornwalli szilfák árnyékolnak, és a virágágyásokat, amelyek csak úgy ragyognak a nyári színektől. És azonnal beleszerethetek a mély, gyönyörű rengetegbe, mintha az enyém lenne – őrködve veszi körbe Carnhallow-t, mintha a ház egy töviskoszorúban rejtőző ékszerdoboz lenne.

– Helló!

Összerezzenek, és megfordulok. Juliet Kerthen az, David édesanyja. Dacos magányban él, mindenkitől elzárkózva egy lakrészben, amit az egyébként omladozó és felújításra szoruló nyugati szárny egyik sarkából alakítottak át. Julieten már mutatkoznak az Alzheimer-kór első jelei, de – ahogy David mondja – „még a csodálatos tagadás állapotában leledzik”.

– Gyönyörű napunk van – állapítja meg.

– Pompás, ugye? Valóban.

Néhányszor találkoztam már Juliettel. Kedvelem őt, igazán magával ragadó személyisége van. Nem tudom, hogy ő kedvel-e. Túl félénk voltam ahhoz, hogy kezembe vegyem a kezdeményezést, és bekopogtassak az ajtaján egy szedres-almás pitével. Mert lehet, hogy Juliet Kerthen idős és törékeny, mégis tiszteletet parancsoló. Lord Carlyon tökéletesen kék szemű, előkelő arcélű lánya. Egy újabb ősi kelta család. Amikor meglátom, minden porcikámban érzem a Plumsteadből való, munkásosztálybeli lányt. Lehet, hogy még a pitémet is kissé alantasnak találná.

Mégis, mindig kifogástalanul barátságosan viselkedik. Biztosan bennem van a hiba.

Juliet a szeme fölé emeli a kezét, hogy eltakarja a ragyogó napfény elől.

– David mindig azt mondja, hogy az élet olyan, mint egy tökéletes, angol nyári nap. Tényleg a csodálatos a legmegfelelőbb jelző rá, mert olyan ritka és tünékeny.

– Igen, ez tényleg olyan davidesen hangzik.

– Nos, sikerült berendezkednie, drága?

– Igen, remekül érzem magam.

– Valóban? – Résnyire szűkült szemmel fürkészi az arcom, de amolyan bajtársias módon. Cserébe én is alaposan szemügyre veszem. Úgy van felöltözve, mint egy idős asszony, mégis makulátlan a viselete. A szoknyát, amely legalább harmincéves lehet, és a vörösesbarna kasmírkardigánt, aztán a drága gyógycipőt, amelyet talán még kézzel készítettek neki negyven évvel ezelőtt Truróban, és most gondosan kipucolta Cassie, aki mindennap benéz Juliethez, hogy ellenőrizze, él-e még.

– Nem találja túlságosan impozánsnak?

– Szent ég, dehogy! Nos, egy kicsit, igen…

Juliet megajándékoz egy kedves mosollyal.

– Ne hagyja, hogy elnyomja! Emlékszem, amikor Richard először hozott Carnhallow-ba. Hatalmas megpróbáltatás volt a számomra. Különösen az utolsó néhány kilométer. Azok a kísérteties kis utak a lápvidéken át St. Ivesből. Azt hiszem, Richard büszke volt arra, hogy a ház ilyen isten háta mögötti helyen van. Valamiféle mitikus nagysággal ruházta fel. Kér egy csésze teát? Kiváló kínai teám van. Olyan unalmas egyedül iszogatni. Vagy inkább legyen gin? Nem is tudom eldönteni, melyiket válasszam.

– Igen. A tea remek lenne. Köszönöm.

Követem, amíg megkerüljük a nyugati szárnyat, és elindulunk az épület északi része felé. A napfény ezüstösen reszket a távoli tengeren. Innen már látni a sziklák tetején lévő bányákat. Végig fecsegek, igyekszem meggyőzni Julietet, vagy talán magamat, hogy teljesen derűlátó vagyok.

– Engem az nyűgöz le, milyen rejtett helyen áll. Mármint, Carnhallow. Megbújik ebben az édes kis völgyben, amely csupa napfény. Pedig mindössze néhány kilométerre vagyunk a lápvidéktől, és annak minden reménytelenségétől.

Juliet megfordul, és bólint.

– Valóban. Bár a ház másik oldala egészen más. Tulajdonképpen, meglehetősen ötletes. Richard mindig azt mondta, ez is azt bizonyítja, hogy a legenda igaz.

Összevonom a szemöldökömet.

– Tessék?

– Mert Carnhallow másik fele északra néz, a bányákra és a sziklákra.

Zavartan megrázom a fejem.

– David még nem mesélte el magának a legendát? – kérdezi az asszony.

– Nem, azt hiszem, nem. Úgy értem… Sok történetet hallottam tőle. A berkenyefákról, a gonosz Jago Kerthenről… – Mégsem mondhatom, hogy az első randevúnkon annyira bepezsgőztünk, és aztán olyan szédítő szexben volt részünk, hogy a felét elfelejtettem annak, amit David mesélt. Pedig valószínűleg ez történt.

Juliet a bányák sötétlő foltja felé fordult.

– Nos, ez csak egy legenda. Úgy hírlik, a Kerthenek rendelkeznek valamiféle furcsa adottsággal, amolyan hatodik érzékkel, egyfajta látnoki képességgel, mert tonnaszám bányászták az ónt és a rezet, miközben mások belebuktak a vállalkozásba. Van egy kelta elnevezés azokra, akik efféle képességgel rendelkeznek, tus-tanyow. Azt jelenti, a tűz gyermeke, a fény fia. – Juliet jókedvűen elmosolyodik. – Biztosan meghallgathatja még ezt a történetet a helybéliek szájából a Tinner’sben, ami egy tüneményes kis kocsma Zennorban. Kipróbálhatja, de ha rám hallgat, messzire elkerüli azt a gusztusos, habos pitét. Egyébként, Richard órákig tudott beszélni a legendáról. Hiszen a Kerthenek éppen ide építették a házukat, a régi kolostor romjaira, Morvellan felé tájolva, pedig ez évszázadokkal az előtt történt, hogy Morvellanban felfedezték volna az ónt. Szóval, ha az ember fogékony az ilyesmire, a tények arra is utalhatnak, hogy a legenda valóban igaz. Mintha a Kerthenek tudták volna, hogy ónt fognak találni. De most menjünk, igyunk egy kis kínai teát ginnel, hátha jól kiegészítik egymást.

Azzal fürgén megkerüli Carnhallow északnyugati sarkát. Buzgón követem, vágyom a barátságára, és arra, hogy valami elterelje a figyelmemet. Mert a története nyugtalanít, és nem tudom megmagyarázni, hogy miért.

Elvégre csak egy ostoba mese egy történelmi családról, amely rengeteg pénzt keresett abból, hogy leküldte azokat a fiúkat az ősrégi bányákba. Amelynek járatai mélyen a tenger alá hatolnak.

162 NAPPAL KARÁCSONY ELŐTT

Reggel

David engem rajzol. A déli kertben ücsörgünk a magasan álló nyári nap alatt, egy kancsó frissen facsart citrom- és baracklé társaságában, amely egy ezüsttálcán vár ránk az illatos fűben. A szalmakalapomat ferdén illesztettem a fejemre. Carnhallow – az én nagyszerű és gyönyörű házam – csillog a napfényben. Azt hiszem, soha életemben nem éreztem magam ilyen előkelőnek. És talán boldogabbnak sem.

– Ne mozogj! – adja ki az utasítást David. – Bírd ki még egy percig, drága! Éppen azon a csinos, fitos orrodon dolgozom. Az orrok cselesek. Minden az árnyékoláson múlik.

Erősen összpontosítva rám néz, majd visszafordul a papírhoz, a ceruzája fürgén mozog, árnyékol és satíroz. David nagyon tehetséges; lassan kezdem azt hinni, hogy jóval tehetségesebb, mint én. Természet adta tehetsége van. Kicsit én is tudok rajzolni, de nem ilyen ügyesen, és korántsem ilyen gyorsan.

David művészi hajlamainak felfedezése a nyár egyik kellemes meglepetésének számít. Tisztában voltam vele, hogy érdekli a művészet, elvégre, egy zártkörű kiállításmegnyitón ismerkedtünk meg egy shoreditchi galériában. És amikor Velencében jártunk, megmutatta az összes kedvenc festményét, nemcsak a közismert Tizianókat és Canalettókat, hanem Brâncuşi szobrait a Guggenheim Múzeumban, a San Pantaleon barokk mennyezetfreskóit vagy egy kilencedik századi Madonnát Torcellóban, akinek óvatos tekintetében a hányatott, mégis örök szerelem ég. Olyan szép és szomorú volt, hogy majdnem elsírtam magam.

Mégsem tűnt fel, hogy a művészet műveléséhez is ért, amíg meg nem érkeztünk Carnhallow-ba. Megláttam néhány fiatalkori festményét a társalgó falán és a dolgozószobájában, félabsztrakt képek Penwith kőrózsáiról, a lápvidékről és a tengerpartról. Annyira jók, hogy először azt hittem, Nina vette őket egy penzance-i aukciós házban jó pénzért. Hogy ez is része volt fáradhatatlan helyreállítási munkájának, a ház iránti elkötelezettségének.

– Így, ni – mondja David. – Kész az orr. Most jöhet a száj. A száj sokkal könnyebb. Két másodperc. – Hátradől, és megszemléli a művét. – Á! Tökéletes!

Elégedetten belekortyol a gyümölcslébe. A nap melengeti csupasz, barnuló bőrömet. Madarak csiripelnek a Hölgyek Erdejében. Nem lennék meglepve, ha kánonba fognának, olyan harmonikus a kép. A tökéletes pillanat. A férfi, a szerelem, a napfény, a csodálatos ház egy csodálatos kertben, Anglia egy csodálatos szegletében. Úgy érzem, valami kedveset kell mondanom, hogy viszonozzam az ajándékot.

– Tudod, hogy nagyon jó vagy.

– Tessék, drága?

David folytatja a rajzolást. Belefeledkezik a férfias összpontosításba. Szeretem, ahogy fókuszál. Ráncolja a homlokát, de nem dühösen. A férfi, munka közben.

– A rajzolásban. Tudom, hogy ezt már mondtam, de komolyan tehetséges vagy.

– Ne! – legyint, mint egy kamasz fiú, de a mosolya férfias, a keze fürgén jár a papír előtt. – Na, jó. Talán.

– Soha nem akartál ezzel megélhetésszerűen foglalkozni?

– Nem. De. Nem.

– Tessék?

– Cambridge után eljátszadoztam a gondolattal. Szerettem volna egyszer kipróbálni magam. De nem volt választásom, muszáj volt dolgoznom, hogy temérdek unalmas pénzt keressek.

– Mert az édesapád elherdálta a családi vagyont?

– Még a családi ezüstöket is eladta, Rachel. Hogy kifizethesse az adósságait. Eladta, mint valami csöves, aki lopott tévékkel üzletel. Vissza kellett vásárolnom, mármint, a Kerthen-ezüstöt. És még rá is fizettem. – David felsóhajt, és újra belekortyol a gyümölcslébe. A napfény megcsillan a kezében tartott poháron. Egy pillanatig élvezi az ital frissességét és zamatát, miközben elnéz mellettem, a napfénytől csipkézett erdő felé. – Persze, egyébként is elfogyott volna a pénzünk, nem minden az apám hibájából történt. Carnhallow fenntartása elképesztően sokba került, de a család nem adta fel. Bár a bányák nagy része 1870-re már csak veszteséget termelt.

– Miért?

David felemeli a ceruzáját, és éles, fehér foga közé szorítja. A képen gondolkodik, ezért zavartan válaszol.

– Muszáj aktot készítenem rólad. Mellbimbóban zavarba ejtően jó vagyok. Micsoda istenáldotta tehetség!

– David! – nevetek. – Szeretném tudni. Szeretném megérteni a dolgokat. Miért lettek veszteségesek?

David folytatja a rajzolást.

– Mert a cornwalli bányászat nehéz ügy. Cornwall alatt több ón és réz rejlik, mint amit a cornwalli bányászat négyezer éves története során ki lehetett volna nyerni, mégis szinte lehetetlen a felszínre hozni. És semmiképpen sem éri meg.

– A sziklák és a tenger miatt?

– Pontosan. Láttad Morvellant. Ez volt a legjövedelmezőbb bányánk a tizennyolcadik és tizenkilencedik század során, de túl veszélyes és megközelíthetetlen.

– Folytasd!

– Megvan az oka, amiért Morvellan ilyen különös épületekből áll. Tudod, a két ház. A legtöbb cornwalli tárna szabadon állt, csak a pumpákat védték kővel. Talán, mert a gép sokkal fontosabb volt, mint az ember. Ám a Zawn Hanna fölötti sziklákon a Kertheneknek akadt egy kis problémájuk, a tenger közelsége és a folyamatos viharok miatt az akna száját is védeni kellett egy külön épülettel, közvetlenül a motorház mellett. – Elnéz mellettem a messzeségbe, mintha egyenesen a bányákat figyelné. – Így a puszta véletlennek köszönhető ez a szívbemarkoló szimmetria. – Tűnődve forgatni kezdi a kezében a ceruzát. – Hasonlítsd össze Ausztrália vagy Malajzia külszíni bányáival! Ott az ólom közvetlenül a felszín alatt van. Akár egy műanyag ásóval kifordíthatják a föld alól. Ezért sorvadt el a cornwalli bányászat. Néhány generáció alatt semmivé lett négyezer év hagyománya.

David vidámsága elpárolog. Érzem, ahogy sötét gondolatai Ninára terelődnek, aki Morvellanban fulladt meg. Lehet, hogy az én hibám, amiért hagytam, hogy a beszélgetés ilyen irányt vegyen, a völgyön át a szirteken magasodó bányaépületekre terelődjön. Helyre kell hoznom.

– Tényleg le akarsz rajzolni meztelenül?

David arcán ismét felragyog a mosoly.

– Ó, igen. Minden vágyam. – Felnevet, és leemeli az állványról az elkészült képet, majd oldalra billenti azt a jóképű fejét, hogy alaposan szemügyre vegye. – Hmm. Nem rossz. De az orr még mindig nem az igazi. Mellbimbóban tényleg jobb vagyok. Oké – felemeli a kezét, és rápillant az órájára –, megígértem Jamie-nek, hogy elviszem az iskolába…

– Hétvégén?

– A focimeccs, nem emlékszel? Nagyon izgatott. Később el tudnál menni érte? Én Alexszel találkozom Falmouthban.

– Persze. Szívesen.

– Akkor vacsoránál találkozunk. Remek modell vagy.

Lágyan megcsókol, majd megkerüli a házat, elindul a kocsija felé, és Jamie nevét kiáltja. Mintha máris egy család lennénk. Biztos és boldog. Az érzés megmelenget, akár a nyári napfény.

Ott maradok a napon, félig lehunyom a szemem, és majdnem elszundítok. Csodálatos ez az édes semmittevés. Persze találnék magamnak feladatot, de jelen pillanatban nincs semmi fontos dolgom. Fojtott hangok érkeznek a házból, majd a kocsifelhajtó felől. Az autó ajtaja becsapódik. A motor zúgása lassan elhal, ahogy eltűnnek a sűrű erdőben, indulnak felfelé a völgyben, a lápvidék irányába. A zaj elültével a tájat újra betölti a madárcsiripelés.

Ekkor döbbenek rá, hogy még meg sem néztem David rajzát. Kíváncsi vagyok, de talán kissé óvatos – nem szeretem, ha lerajzolnak, ahogy azt sem, ha lefényképeznek, csak azért egyeztem bele, hogy David kedvében járjak –, előrehajolok, és felveszem a lapot.

Ahogy vártam, a végeredmény kiváló lett. Davidnek tizenöt perc rajzolgatás során sikerült tökéletesen megragadnia, a tekintetemben csillogó halvány szomorúságtól kezdve, amely soha nem tűnik el, az őszinte, mégis bizonytalan mosolyomig. Valódinak lát. Mégis csinos vagyok, a kalap árnyéka sokat segít. És ott van a képen az iránta érzett szerelmem is, életre kel a boldog, szemérmes tekintetemben.

Látja a szerelmemet, ami megelégedéssel tölt el.

Csak egy apró hiányosságot látok, az orrot. Azt mondják, az orrom aranyos, turcsi, pisze. De David egyáltalán nem az én orromat rajzolta meg. Ez az orr élesebb, horgasabb és sokkal szebb, ez a csontszerkezet valaki más arcát tükrözi, olyasvalakiét, akit David ezerszer lerajzolt már, ezért nem tud tőle szabadulni. És azt is tudom, hogy kié. Láttam a fényképeket, a rajzokat.

Úgy nézek ki a képén, mint Nina.

Délután

A rajz a fűben hever, kihullott a kezemből. Felébredek, és meglepődöm, hogy elnyomott az álom. Biztosan elandalított a nap simogató melege. Körülnézek, és megállapítom, hogy semmi sem változott. Az árnyékok megnyúltak. A nap még mindig kellemes, ragyog a fénye.

Carnhallow-ban sokat és nyugodtan alszom. Mintha huszonöt évnyi ébresztőóra után mindent pótolni akarnék. Néha olyan kipihentnek érzem magam, hogy előtör belőlem a rejtett bűntudat, némi magánnyal fűszerezve.

Még nincsenek idelent barátaim, ezért a legutóbbi egyedül töltött héten, amikor éppen nem tartózkodtam a házban, autóba ültem, és nekiláttam, hogy felfedezzem Penwith vad vidékét. Szeretem lefényképezni a néma bányakéményeket, a só marta halászfalvakat és a sötét, bukdácsoló barlangokat, ahol a legnyugodtabb napokon a hullámok rögeszmésen csapkodják magukat a sziklákhoz. A kedvenc helyem Zawn Hanna, a mi völgyünk végében futó barlang. Efölött emelkedik Morvellan bánya, de nem veszek tudomást sötét alakjáról, inkább a tengerben gyönyörködöm.

Ha egy nyári eső miatt beszorulok a házba, próbálom tökéletesíteni a fejemben megrajzolt térképet Carnhallow-ról. Végül megszámoltam a hetvennyolc szobát, és kiderült, hogy valóban csak tizennyolc van belőle. Attól függ, hova soroljuk a legfelső szinten lévő apró és szomorúan kongó gardróbszobákat, amelyek régen valószínűleg cselédszobák lehettek, bár halványan emlékeztetnek a kolostor celláira, amely valamikor ezen a földön épült, ebben a buja kis völgyben.

Bizonyos napokon csak állok egyedül ezen a poros emeleten, miközben a tengeri szél átsüvít a berkenyék között, és úgy érzem, mintha hallanám a szerzetesek szavait, amelyeket lágyan ringat a fuvallat, Ave Maria, gratia plena, Dominus tecum…

Máskor a társalgóban ténfergek, ami a konyha és a kert mellett a kedvenc helyem Carnhallow-ban. Átböngésztem a könyveket, Nina antik ezüst evőeszközökről és meisseni porcelánról szóló köteteit, és David monográfiáit, amelyek főként modern művészekről szólnak, Kleeről, Baconről vagy Jackson Pollockról. David különösen kedveli az absztrakt expresszionizmust.

Múlt hétvégén figyeltem, ahogy egy órát bámulja Mark Rothko erőteljes, fekete-piros pacáit, aztán becsukta a könyvet, rám nézett, és azt mondta, „Mindannyian űrhajósok vagyunk, nem igaz? Csillagközi asztronauták, akik olyan messze távolodnak a sötétségben, ahonnan már nincs visszaút.” Aztán felkelt, és a kezembe nyomott egy Plymouth ginnel teli György-korabeli ivópoharat.

Ám a legnagyobb személyes felfedezésem nem porcelánokhoz vagy festményekhez köthető, hanem egy apró, szamárfüles fényképalbumhoz, amely két hatalmas Van Dyckről és Michelangelóról szóló album között lapult. Amikor először fellapoztam ezt a viharvert kis könyvet, megdöbbentő monokróm képeket találtam a történelmi Kerthen-bányákról és az ott dolgozókról.

Úgy becsülöm, hogy a képek a tizenkilencedik században készülhettek. Csaknem mindennap megnézegetem őket. Ami a leginkább megragadott, hogy a bányászok gyakorlatilag teljes sötétségben dolgoztak, mindössze a nemezkalapjukba tűzött apró gyertyák pislákoló fényére hagyatkozhattak. Ami annyit jelent, hogy a fényképezőgép magnéziumhuzalának villanása volt az egyetlen röpke pillanat, amikor a bányászok jól látták, min dolgoznak, hol töltik kemény munkaóráikat, ásással, vájással és fúrással. Egyetlen ragyogó, törékeny pillanat. Aztán visszasüppedtek az élethosszig tartó sötétségbe.

Amikor eszembe jutnak a bányászok, akik egész életüket verejtékes fizikai munkával töltötték pontosan a lábam alatt, úgy érzem, mozgásba kell lendülnöm. Munkára, Rachel Daly!

Összehajtogatom a rajzot, és ráteszem a tálcára, amit felmelegített a napfény. Beviszem a tálcát és a citromillatú poharakat a ház hűvösébe, a szellős konyhába. Aztán megnyitom a jegyzetfüzetemet. Már csak két jelentősebb hely van, amit még nem jártam be; azért hagytam őket utoljára, mert ezek aggasztanak a legjobban. A két legfogósabb kérdés.

Az első az alagsor és a pincék.

David az érkezésem napján megmutatta ezt a kusza labirintust, de azóta nem jártam ott. Talán azért, mert az alagsor meglehetősen lehangoló hely, komor folyosók hálózata, ahol mindent belep a por, és összegabalyodott zsinórokról rozsdás csengők lógnak, amelyek soha többé nem szólalnak már meg.

Több lépcső vezet az alagsorba. A legközelebbit választom, amely a konyha mögül indul. A lépcső tetején felkapcsolok egy megbízhatatlanul pislákoló lámpát, és elindulok lefelé a nyikorgó falépcsőkön, majd megállok és körülnézek.

Ősrégi feliratok lógnak a hámló ajtókról, mosószoba, a komornyik kamrája, az inas szobája, minden árnyékba és szürkeségbe húzódik. A dohos folyosó végén ki tudom venni a borospince magas, ívelt kőbejáratát. David és Cassie gyakran látogatják a pincét, ez az egyik olyan része Carnhallow hatalmas alagsorának, amelyet valóban használnak. Úgy tűnik, a pincében csúcsíves ablakok voltak, amelyek most vakok és be vannak falazva, mégis Carnhallow ezer évvel ezelőtti kolostori gyökereiről tanúskodnak. Egy nap leülök a pincében, lefújom a port az öreg francia címkékről, és kiművelem magam a borokból, ugyanúgy, ahogy szép lassan megismerkedem minden mással is, de ma csak egy átfogó képet akarok kapni.

Amikor bekanyarodom az ellenkező irányba induló folyosóra, újabb feliratokra bukkanok, pékség, mosókonyha, tejcsarnok. Megdöbbentő, használhatatlanná vált holmik szegélyezik, sőt néha el is zárják a folyosókat. Egy régi varrógép. Egy fél motorbicikli, amit alkatrészekre bontottak, majd otthagytak. Törött cserépdarabok, talán kétszáz évvel ezelőttről. Egy penészes viktoriánus ruhásszekrény. Valami csillárféle, ami első ránézésre hattyútollból készült. Egy hatalmas szekérkerék. Olyan érzés, mintha a Kerthenek, mialatt szép lassan meghaltak, szétszóródtak vagy hanyatlásnak indultak, képtelenek lettek volna osztozni bármivel, ami fájdalmasan emlékezteti őket a pusztulásra. Úgyhogy inkább mindent eldugtak ide. Elföldelték.

Kezemben a telefonnal megállok. A levegő mozdulatlan és hűvös. A sarokban, ki tudja, miért, két hatalmas, régi hűtőszekrény lapul. Hirtelen felötlik bennem a kép, hogy be vagyok zárva az egyikbe. Dörömbölök az ajtón, csapdába esve a nyomasztóan szűk helyen, egy alagsori folyosón, amelyet soha többé nem használnak. Ahogy napokig haldoklom a kocka alakú koporsómban.

Megborzongok. Tovább indulok, balra fordulok, és egy még régebbi ajtóra bukkanok. A kő ajtófélfa kidolgozása középkorinak tűnik, és egy szögről festett fatábla lóg, amelyen az áll: CSEND.

Csend?

Mármint, milyen csend? Csendet kérünk? Csend legyen? Vajon mit jelenthet?

CSEND.

Legyűröm a nyugtalanságomat, és benyitok. A pántok alig mozognak a rozsdától, neki kell vetnem a vállamat az ajtónak, míg végül hatalmas dörrenéssel kitárul. Mintha eltörtem volna valamit. Érzem, hogy a ház rám szegezi rosszalló pillantását.

A helyiségben nagyon sötét van. Úgy tűnik, nincs világítóeszköz, csak a folyosóról szűrődik be némi fény. A szemem lassan hozzászokik a sötétséghez. A kis szoba közepén ütött-kopott faasztalka áll. Több száz éves lehet, de az is előfordulhat, hogy egyszerűen nehéz időket élt meg. A polcokon különböző üvegek sorakoznak, mindegyik szürke a portól. Némelyiken díszes láncokon apró címkék lógnak, mintha kis rabszolgalányoknak készült nyakláncok lennének. Ahogy közelebb lépek, látom a kézzel írt neveket, sercegve írhatták – valószínűleg madártollal – valami ősrégi tintával.

Margitvirág. Fehér üröm. Nadálytő. Ökörfarkkóró.

Csend.

CSEND.

Azt hiszem, most már értem. Ez egy lepárlóhelyiség. Ahol gyógynövényből készült gyógyszereket és tinktúrákat készítettek. Ehhez nyilván csendre és összpontosításra volt szükség. A csend szobája.

Megfordulok, hogy kimenjek, és észreveszek valami teljesen váratlan dolgot. A szoba sarkában három-négy kartondoboz áll, félig eltakarja őket egy régi poharakkal teli láda. A dobozokra dühödt, kacskaringós betűkkel azt írták, Nina.

Ezek szerint az ő holmija lehet benne? A halott nőé, a halott anyáé, a halott feleségé. Ruhák, talán könyvek. Amelyektől még nem tudtak megválni.

Nem érzem magam túl kellemesen, mintha birtokháborítást követnék el. Nem tettem semmi rosszat, elvégre én vagyok az új feleség, aki gondoskodik Carnhallow-ról, és David kérte tőlem, hogy mindenhol nézzek körül, és varázsoljam újjá ezt a romhalmazt, de elpirulok a ténytől, hogy kis híján betörtem ebbe a szobába, és megtaláltam ezeket a szomorú dobozokat.

Megpróbálok megnyugodni, lelassítom a lépteimet, de határozottan megkönnyebbülök, amikor felkapaszkodom a lépcsőn. Mélyeket lélegzem. Aztán rápillantok az órámra, és eszembe jut, hogy hamarosan el kell mennem Jamie-ért, de még van időm, hogy megejtsem az utolsó állomást.

Még egy olyan rész van, amit látnom kell, a teljesen érintetlen nyugati szárny. És annak szívében, az öreg hall. David azt mondta, lenyűgöző helyiség.

Még be sem tettem oda a lábam. Mindössze a kísérteties külsejét láttam. Elindulok a nagy lépcső mögötti folyosón, keletről nyugatra haladok, jelenből a múltba.

Ez lesz az. Hatalmas, de festetlen, rendkívül súlyos faajtó. A kilincs egy csavaros, kovácsoltvas gyűrű. Nem egyszerű elfordítani, de végül az ajtó simán kinyílik. Életemben először belépek az öreg hallba.

A magas, ólomüvegből készült, ívelt ablakok a gótikus időkből származnak. Nyilván a kolostor korából. A boltozatos kőfalú terem jéghideg; nincs benne se szőnyeg, se bútor. David azt mondja, évszázadokkal ezelőtt itt fizették ki a bányászokat. Szinte látom őket magam előtt. Az alázatosan lehorgasztott fejű férfiakat, akik unottan várnak a sorukra, amikor a vezetéknevükön szólítják őket. A bányafelügyelő karba tett kézzel figyeli őket.

A helyiség valóban lenyűgöző, mégis lehangoló. Reszketek, mint egy gyerek. Azt hiszem, a légkörnek a helyiség méretéhez is köze lehet. Itt, a ház rideg, üres szívében ismerem fel valójában Carnhallow arányait. Hatalmas, és mindent elnyel. Ekkor értem meg világosan, hogy egy olyan házban élek, amely vagy ötven ember számára épült. Három tucat szolgálónak és egy hatalmas nagycsaládnak.

Ma már csak négy ember lakik itt. És közülük az egyik, David, az ideje nagy részét Londonban tölti.

Három óra. Ideje elmennem a mostohafiamért. Kilépek a házból, bepattanok a Mini Morrisba, beindítom a motort, majd óvatosan lehajtok a keskeny úton, a napsütötte rengeteg felé. Meglehetősen kényelmetlen út, de nagyon bájos. Inspiráló. Egy nap talán az én gyerekeim is itt játszanak. Carnhallow pompájában nőnek fel, amelyet hatalmas tér és csodálatos táj vesz körül; fák és a tengerpart. Láthatnak harangvirágot tavasszal, és szedhetnek gombát októberben. És kutyáink is lesznek. Boldogan ugrándozó kutyák, akik mohás botokat kergetnek a Hölgyek Erdejének tisztásain.

Végül rátérek a főútra. Nyugatra tartok, balra a zöld és sziklás lápvidék, jobbra a lázongó óceán. Ez a kacskaringós, másodrangú út áthalad Nyugat-Penwith legtöbb egykori bányászfaluján.

Botallack, Geevor, Pendeen, Morvah.

Morvah után az út elágazik, én balra kanyarodok, és a magasabban fekvő sivár pusztaság felé indulok, Sennenbe, Jamie magán általános iskolájába.

Még két balkanyar, majd újabb másfél kilométer a lápvidéken, és a táj enyhén megváltozik. Idelent, a déli parton a napfény ragyogó foltokat varázsol a nyugodt tengerre. Amikor az iskola kapuja előtt leparkolok, és kinyitom a kocsi ajtaját, a levegő enyhén, de érezhetően bársonyosabb.

Jamie Kerthen már itt van, engem vár. Elindul felém. Az iskolai egyenruháját viseli, pedig szombat van. Ez azért lehet, mert Sennen hagyományos iskola, ahol megkövetelik az egyenruhát, valahányszor egy diák az intézmény területére lép. Ez tetszik. Én is ezt szeretném a gyerekeimnek. Hagyományt és fegyelmet. Olyan dolgokat, amelyeket én nem mondhatok magaménak.

Kiszállok a kocsiból, és rámosolygok a fiúra. Ellenállok a késztetésnek, hogy odarohanjak hozzá, és megöleljem, hevesen és szorosan. Túl korai lenne. De az anyai, védelmező érzéseim nagyon is valódiak. Örökre meg akarom óvni.

Jamie válaszul halványan elmosolyodik – de aztán megáll, mintha földbe gyökerezett volna a lába, és hosszan, furcsán rám mered. Mintha nem tudná, ki vagyok, vagy miért jöttem. Mintha nem élnénk együtt hetek óta.

Próbálom megőrizni a hidegvéremet. A viselkedése meglehetősen sajátos – de tudom, hogy még gyászolja az édesanyját.

Hogy a helyzet még rosszabbra forduljon, egy másik anyuka lép ki a kapun, a fiát kíséri, elhaladnak mellettünk a járdán. Nem ismerem. Senkit sem ismerek Cornwallban. De az elszigeteltségemen nem sokat segít, ha az emberek furcsának gondolnak, ha azt hiszik, nem akarok beilleszkedni. Ezért negédesen elmosolyodom, és túl hangosan azt mondom: – Üdv! Rachel vagyok. Jamie mostohaanyukája.

A nő rám néz, majd Jamie-re, aki továbbra is mozdulatlanul áll, miközben le sem veszi rólam a szemét.

– Ööö… igen. Üdvözlöm! – A nő finoman elpirul. Kerek, csinos arca van, és előkelő, tisztán csengő hangja. Úgy néz ki, mintha kellemetlenül érezné magát ettől a furcsa, harsány nőtől és a gyanús mostohafiától. És minden oka meg is van rá. – Biztosan találkozunk még. De most… sajnos, mennünk kell.

A nő elsiet a fiával, de visszanéz ránk, arcán zavartság tükröződik. Talán sajnálja ezt a rémült kisfiút, amiért egy ilyen idióta lett a nevelőanyja. Jamie-re villantom az arcomra fagyott mosolyt.

– Szia, Jamie! Minden rendben? Hogy sikerült a meccs?

Vajon meddig állunk még itt néma csöndben? A furcsa helyzet már jó néhány gyötrelmes perce tart. Végül Jamie megkönyörül rajtam.

– Kettő-null. Mi nyertünk.

– Nagyszerű, ez fantasztikus!

– Rollo belőtt egy büntetőt, aztán meg kapuba fejelte a labdát.

– Ez egyszerűen csodálatos! Hazafelé mindent el kell mesélned. Beszállsz?

Jamie bólint.

– Oké.

A hátsó ülésre dobja a sporttáskáját, majd beül, bekapcsolja a biztonsági övet, és amikor beindítom a motort, elővesz a zsebéből egy könyvet, és olvasni kezd. Tudomást sem vesz rólam.

Sebességet váltok, beveszem az éles kanyart, és igyekszem a keskeny útra koncentrálni, de tele vagyok aggodalmakkal. Ha jobban belegondolok, az elmúlt néhány hét során nem most fordult elő először, hogy Jamie furcsán viselkedett, mintha gyanakodna rám, mégis ez volt a legfeltűnőbb alkalom.

Vajon miért változott meg? Amikor Londonban megismerkedtünk, folyton nevetett, és be sem állt a szája, az első naptól fogva remekül kijöttünk egymással. Igazság szerint azon a napon éreztem először igaz szerelmet az apja iránt. Ahogy a férfi és a kisfiú viselkedett egymással, ahogy szeretik és megértik egymást, a viccelődésük és a kölcsönös tisztelet, a gyászban való osztozásuk, amelyet igyekeznek leplezni – mindez megindított, és nagy hatást tett rám. Annyira különbözött attól, ami apám és köztem volt. És azt szerettem volna, ha az én gyerekeim is részesülhetnek efféle apai szeretetben. Azt akartam, hogy a gyerekeim apja éppen olyan legyen, mint David. Azt akartam, hogy David legyen az.

A szex, a vágy és a barátság már rendben volt köztünk – David teljesen levett a lábamról –, de Jamie volt az, aki végül szerelemmé forrasztotta a bennem kavargó érzéseket.

Mégis, amióta Carnhallow-ba költöztem, Jamie egyre visszahúzódóbb lett. Távolságtartó, éber. Mintha folyton méregetne. Mintha úgy érezné, valami nincs rendben. Hogy valami baj van velem.

A mostohafiam némán rám pillant a tükörben, éppen most. Hatalmas szeme van, amely a lehető legvilágosabb ibolyakék. Gyönyörű kisfiú, kivételesen elragadó.

Lehet, hogy felszínes vagyok, amiért Jamie Kerthent egyszerűbb szeretnem a szépsége miatt? Ha így is van, nem tehetek róla. Egy szép gyerek nagy hatalommal bír, nem könnyű ellenállni neki. És azzal is tisztában vagyok, hogy kisfiús bája mögött mély gyász bujkál, ami még erősebbé teszi az iránta érzett szeretetemet. Nem pótolhatom az édesanyját, de biztosan csillapíthatom a magányát.

Egy sötét hajtincs a fehér homlokába hull. Ha az én fiam lenne, visszasimítanám a helyére. Végül megszólal.

– Mikor megy el megint apa?

Hadarni kezdek.

– Hétfőn reggel, mint általában. De ezúttal csak néhány napot marad. A hét vége felé visszarepül Newquay-be. Ez egyáltalán nem hosszú idő.

– Ó, értem. Kösz, Rachel! – Bánatosan felsóhajt. – Bárcsak apa hamarabb hazajönne! Bárcsak ne menne el annyiszor!

– Tudom, Jamie, én is ezt kívánom.

Úgy szeretnék valami bizakodót mondani, de az új életünk olyan, amilyen, David minden hétfő reggel Londonba repül, és csak péntek este ér haza. Újra és újra repülőre száll Newquay-ben. Amikor megérkezik, végigszáguld az ezüstszínű Mercedesével az A30-ason, aztán a szeles lápvidéken vánszorogva megteszi az utolsó kilométereket, míg el nem ér Carnhallow-ba.

Fárasztó időbeosztás, de ez az egyetlen módja, hogy fenntarthassa a jövedelmező, londoni ügyvédi karrierjét, és családi életet élhessen Carnhallow-ban, márpedig ebből nem hajlandó engedni. Hiszen a Kerthenek ezer éve itt élnek.

Jamie újra hallgat. Huszonöt néma percet kell végigszenvednünk a borzalmas úton. Végül megérkezünk a napfényes Carnhallow-ba, a mostohafiam kikászálódik a Miniből, és kiveszi a sporttáskáját. Újra beszédkényszerem támad. Ne add fel! Végül kialakul az a bizonyos kötődés. Fecsegni kezdek, miközben a kulcsokkal babrálok.

– Talán tényleg elmesélhetnéd azt a focimeccset. Én a Millwall csapatának szurkoltam, ott nőttem fel. Nem voltak valami jók. – Aztán elbizonytalanodom. Jamie borúsan ráncolja a homlokát.

– Mi a baj, Jamie?

– Semmi.

Beletalálok a zárba, és kitárul a bejárati ajtó. Ám ekkor Jamie ugyanazzal a különös, kétkedő pillantással mered rám. Mintha valami hátborzongató figura lennék egy képeskönyvből, aki hihetetlen módon életre kelt.

– Igazság szerint, lenne valami.

– Mi az, Jamie?

– Tegnap éjjel furcsa álmom volt.

Bólintok, és megpróbálkozom egy mosollyal.

– Valóban?

– Igen. Rólad szólt. Egyszerűen…

Elhallgat. De nem szabad elengednem. Az álmok fontosak, különösen gyerekkorban. Tudatalatti szorongásokról árulkodnak. Emlékszem a gyerekkori álmaimra. A sok menekülésre, az elkeseredett rohanásra valami ismeretlen veszély elől.

– Jamie! Mit álmodtál?

Kényelmetlenül feszeng. Mintha hazugságon kapták volna.

De egyértelmű, hogy itt nem erről van szó.

– Rettenetes volt. Az álmom. Te is szerepeltél benne, és… – Megint elbizonytalanodik, csóválni kezdi a fejét, és a bejárat előtti kőlapot bámulja. – Csupa vér volt a kezed. Vér. És egy mezei nyúl. Volt ott egy mezei nyúl, és vér, mindenütt beterített. Reszkettél és ziháltál.

Felém fordítja az arcát. Heves érzelmekről árulkodik. De nem szomorúságról. Inkább dühről, sőt gyűlöletről. Nem tudom, mit mondjak. Esélyem sincs rá. Jamie szó nélkül eltűnik a házban. Én pedig tehetetlenül állok Carnhallow hatalmas ajtajában. Meg vagyok döbbenve.

A távolban hallom az erőszakos tenger zúgását, ahogy rugdossa Morvellan lábát, és lépésről lépésre lebontja a sziklákat és a bányát. Mint valami kínzás, amely soha nem ér véget.

149 NAPPAL KARÁCSONY ELŐTT

Ebédidő

– Verdejót, uram?

David Kerthen bólintott a pincérnek. Miért ne inna? Péntek ebédidő volt, és máris hazafelé tartott, hiszen ez egyszer nem este tízkor végzett. Ezért ma igazán ihat valamit. Mire a repülő leszáll Newquay-ben, kijózanodik. És szinte alig volt rá esély, hogy az A30-ason megállítsa a rendőr. A cornwalli rendőrség időnként feltűnően alkalmatlannak bizonyult.

És az ital talán segít felejteni. Már harmadik napja álmodott Carnhallow-ról. Ezúttal Nina egyedül kószált a ház szobáiban, meztelenül.

Előszeretettel mászkált meztelenül a házban. Erotikusnak találta, ahogy David is, a fehér bőr és a kolostori kövek vagy a perzsaszőnyegek pikáns kontrasztja miatt.

Miközben kortyolgatta a borát, Davidnek eszébe jutott az éjszaka, amikor hazaértek a nászútjukról. Nina levetette a ruháit, és táncolni kezdtek, a lány meztelen volt, ő pedig öltönyt viselt, miközben ravaszul hűvös pezsgőt kortyolgattak. Feltekerték a szőnyeget az új hallban, hogy könnyebben tudjanak táncolni, aztán a lány karcsú derekára fonta a kezét. És ekkor Nina kiszakította magát az öleléséből, és elszaladt előle, elrejtőzött a sötétben, majd újra felbukkant, míg végül eltűnt, mint a meztelen fiatalság homályos szobra.

Az emlékek megmérgezték Davidet. A kezdeti boldogságuk szinte kimondhatatlan volt. A szexben megszállottak voltak. Az álmait még mindig átfűtötte a tragikus vágyakozás vagy a gyerekes szükséglet, amelyet minden alkalommal csalódás követett.

Ránézett az órájára. Fél kettő volt. Oliver késett. Az asztaluk félig üres volt, de a kellemes homályba burkolózó, előkelő japán étterem nyilvánvalóan tömve volt.

Kigombolta a zakóját, és körülnézett, magába szívta Mayfair hangulatát, London krémjét. A modern London jóléte szinte kézzel fogható volt, a járdákat is sikerrel kövezték ki. Érezni lehetett a levegőben a gazdagságot, és ez nem volt mindig kellemes. Mégis részegítő és szükséges. Hiszen David hasznot húzott London kereskedelmi diadalából. Mint felkapott ügyvéd, állandó asztala volt a Nobuban, napfényes irodája Marylebone csöndes, György-korabeli környékén, és ami a legfontosabb, félmillió fontos fizetése, amelyből felújíthatta Carnhallow-t.

De mindezért keményen meg kellett dolgoznia. Vajon meddig tudja ezt csinálni? Tíz évig? Tizenötig?

Jelen pillanatban szüksége volt még egy kis alkoholra. Úgyhogy ismét belekortyolt a Verdejóba, egyedül.

David nem szeretett egyedül ebédelni. A Nina balesete utáni napokra emlékeztette. A komor, sivár étkezésekre a régi étkezőben, miközben az anyja elzárkózott a nagyszülői lakrészébe, és szóba sem akart állni vele. Davidnek összeugrott a gyomra, amikor felidézte, milyen buzgón vetette bele magát a munkába a temetés után. Hagyta, hogy egész héten a nagyanyja és a házvezetőnő gondoskodjon Jamie-ről. Tulajdonképpen elmenekült. Mert egyszerűen képtelen volt szembenézni azzal, ahogy a különböző érzelmek a bűntudat szimfóniájává olvadnak össze. London volt az ő menedéke.

Kiürítette a poharát, és intett, hogy töltsék tele. Közben észrevette, hogy Oliver az asztala felé tart.

– Ne haragudj! – szabadkozott. – Volt egy megbeszélésem, ami elhúzódott. Legalább amolyan divatosan későn eszünk.

– Igen, egy héttel az után, hogy elvesztették a Michelin-csillagukat.

Oliver elmosolyodott, és kihúzott egy széket.

– Nem úgy tűnik, mintha ez nagy hatással lenne a forgalomra.

– Igyál egy pohárral! Úgy festesz, mint akinek szüksége van egy kis szíverősítőre.

– Így is van. Miért is mentem el az államigazgatásba? Azt hittem, az ország érdekeit fogom szolgálni, de kiderült, hogy csak egy rakás félkegyelműét szolgálom. Politikusok. Nem eszünk tőkehalat?

A pincér az asztaluknál állt, ujja startra készen várakozott a tablet fölött.

David kívülről tudta a menüt.

– Inaniwa tésztát kérek homárral és kékúszójú tonhal tatakit. És azt a káposztás izét misóval.

A pincér bólintott.

– Túl régóta vagyunk barátok. Pontosan tudod, hogy mit szeretnék. Mint egy francos feleség. – Azzal Oliver ünnepélyesen felemelte a poharát.

David boldogan csatlakozott, hogy koccintsanak a barátságukra. Oliver volt az egyetlen barátja, aki még megmaradt a Westminster iskolából, és David nagy becsben tartotta a kapcsolatukat, már csak a történelme miatt is. Olyan régóta álltak közel egymáshoz, hogy kialakítottak egyfajta közös nyelvet. Mint egy homályos törzsi nyelvjárás, amelyet már csak ketten beszélnek Új-Guineában. Ha egyikük meghal, az egész nyelv elveszik, minden titkos történetével, metaforájával és emlékével.