Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Danny Wattin

David den mindre vises protokoll

Bokförlaget Polaris, 2022

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Teplán Ágnes

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978 963 551 241 6

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Danny Wattin and Bokförlaget Polaris 2022

in agreement with Politiken Literary Agency

© Hungarian translation 2025, Teplán Ágnes

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Előszó

A szöveg, amit a kezetekben tartotok, elég szokatlan körülmények között került hozzám. Épp egy könyvet írtam, amiről úgy gondoltam, fontos, de különösebben nem élveztem. Minduntalan elakadtam. Ahelyett, hogy haladtam volna, hosszú sétákra indultam, és másvalamin törtem a fejem. Olyan dolgokon, amelyeken már rég nem gondolkodtam. A Stockholm melletti külvárosban töltött gyermekéveimen töprengtem.

Nem tudom, miért esett nehezemre a munkára koncentrálnom, vagy miért kalandoztak el a gondolataim ebbe az irányba, de egyre erősebb volt a gyanúm, hogy azért, mert a könyv, amit írtam, nem volt különösebben jó. És ha valamit megtanultam ebben az életben, az az, hogy amikor a dolgok ennyire nyögvenyelősen mennek ahelyett, hogy örömömet lelném benne, akkor bizony fabatkát sem érnek. Megpróbálni életet lehelni egy unalmas sztoriba annyit ér, mint halottnak a csók. Talán amiatt gondoltam folyton a múltra, mert úgy éreztem, mintha elveszítettem volna a kapcsolatot önmagam egy részével, amelyik még tisztában volt vele, mi a fontos. Ezért csak úgy írogattam. Holott megfogadtam magamnak, hogy sosem teszek ilyet.

A sétáim során gyakran egy kávézóban kötöttem ki, ahol újságot olvastam, beszédbe elegyedtem valamelyik ismerősömmel, vagy más effélékbe keveredtem. Egyik ilyen alkalommal hallottam először David történetéről. Egy régi gyermekkori cimborám mesélt róla, aki ugyanabban a városban lakott, mint én, és elmesélte néhány csésze kávé mellett ezt a hihetetlen történetet. Az, amit elmondott, magával ragadott, még ha nem is vettem teljesen komolyan. Túlságosan is valószerűtlennek hatott a sztorija. Főleg, mert egykori lakóhelyemhez nagyon közel történt, én mégsem hallottam az esetről.

Tudtam, ki volt az a David: egy csöndes, zárkózott, nálam pár évvel fiatalabb srác, de azt nem tudtam, hogy zsidó is volt. Azt hittem, én vagyok az egyetlen azon a környéken. Viszont hozzám hasonlóan ő is sokáig titokban tarthatta az identitását, ráadásul amikor a gyermekkori cimborám sztorija megesett, akkorra én a családommal már elköltöztem az elővárosból, és beköltöztünk a városba. A haverom szerint biztosan emiatt nem tudtam a történtekről.

Persze, voltak kétségeim, de mégsem hagyott nyugodni az eset. A valószínűtlenségek ellenére is jó pár részlet ismerősen csengett. Sok minden abból, amit elmesélt, kapcsolódott az én kamaszkoromhoz is. Érzések, esetek, amelyekben nekem is volt részem, és amelyek aggodalommal töltöttek el.

Minél többet gondoltam a történetre, annál jobban hatalmába kerített az egész. Nem sokkal később már feladtam a saját könyvem írását, és minden időmet annak szenteltem, hogy megpróbáljak tiszta vizet önteni a pohárba mindazzal kapcsolatban, amit a barátom mesélt. Archívumokban kutakodtam, és régi napilapokban, pletykalapokban, iskolai évkönyvekben keresgéltem a szóban forgó személyek után. Legnagyobb meglepetésemre ezek is megerősítettek abban, hogy amit a barátom mondott, tényleg igaz lehet. Természetesen megpróbáltam felkutatni Davidot és a családtagjait, de reménytelennek tűnt.

Akármennyi erőfeszítést is tettem, a legapróbb nyomot sem találtam róluk. Se infó, se cím, se semmi. És mindez úgy, hogy egy időben küldözgettem kérdéseket mindenkinek, akiről csak gyanítottam, hogy lehet valami kapcsolata a családdal. De akárhogy próbálkoztam, senki nem hallatott magáról. Egy idő után beláttam, így nem sokra jutok, és elhatároztam, hogy elengedem a témát. Leálltam a társasági élettel, és újra írni kezdtem a könyvemet a saját kamaszkoromról, ami sokkal kevésbé volt kalandos.

Kábé a felénél tartottam, amikor egy borítékot dobtak a postaládámba. Új-zélandi bélyegző volt rajta, és benne egy tengerpartot ábrázoló képeslap, valamint egy vastag füzet, amelyen a következő cím szerepelt: Zsidó-e vagy? avagy a kisebbik David dilemmái.

A képeslapra pedig ezt írták:

„Tudom, hogy érdekel a történetem. Mindent ebben a füzetben találsz. Tégy vele belátásod szerint! Olvasd el, vagy dobd ki, esetleg jelentesd meg! Nekem aztán édesmindegy. Olyan régen volt, hogy akár egy másik életben is történhetett volna.”

Nem szerepelt sem a feladó neve, sem a címe a borítékon, de teljesen egyértelmű volt, hogy Davidtól jött.

És ahogy azt sejthetitek, úgy döntöttem, hogy közzéteszem. Mert még ha sok tekintetben hasonlóan is telt a kamaszkorunk, egy gyors átolvasás elég volt, hogy belássam, az ő története sokkal érdekesebb, mint az enyém. Mert amin én csak aggodalmaskodtam, az Daviddal tényleg megtörtént.

Remélem, hogy ez a vallomás nektek is legalább annyira elnyeri a tetszéseteket, ahogy nekem.

Danny Wattin, Uppsala, 2021 áprilisa

1.

Lelepleződés a tesiórán – a kirekesztett és a titkos zsidó – csak a beavatottak értik – a suli negyedik leghelyesebb csaja

A tesiórán kezdődött az egész. Aznap tájfutásunk volt, de esett az eső, és minden csupa sár volt, szürke és hideg. Tipikusan olyan nap, hogy inkább maradnál otthon, egy csésze forró kakaót iszogatva. De a tesitanárunkat, Matsot, vagyis Torna Matyit nem zavarta az elemek tombolása. Nekivágott az erdőnek, egész délelőtt a futópálya rendbetételén dolgozott, és most mindenkinek futnia kellett. Na igen, kivéve Hellét, Lottát és Karrót, mert nekik ugye havibajuk volt, amire hivatkozva minden egyes tesiórán felmentésben részesültek. Tehát hetente kétszer is.

– És hajrá! – kiabálta Torna Matyi, azzal útnak indította Olofot meg Krillét, akik térképpel és iránytűvel a markukban loholtak az erdőbe.

Jómagam egészen hátul álltam a sorban, és elábrándoztam. Ilyen típus voltam. Álmodozó. És ezt meg is kaptam a negyedéves iskolai értékelések alkalmával. Hogy nem ártana, ha egy kicsit kevésbé koncentrálnék a saját gondolataimra, és egy kicsit jobban arra, ami az órákon elhangzik. A probléma csak az volt, hogy az ábrándjaim sokkal érdekesebbek voltak. Ekkortájt leginkább a lányokon járt az eszem.

Állandóan bele voltam zúgva valakibe. Egyik romantikus fantáziálásból estem a másikba. Egyik pillanatban még egy Karró nevű csajról álmodoztam, aki osztálytársam volt. Máskor meg félmeztelenül feküdtem a parton a suli negyedik legjobb csajával, a társadalomtudományi tagozatos, első bés Majával.

Sajnos csak a képzeletemben élhettem át efféle dolgokat. A valóságban nem volt semmi esélyem. Félénk voltam, bizonytalan, későn érő típus, és ha az érzéseimről valaki tudomást szerzett volna, akkor biztos rajtam röhög az egész iskola. Az elsős csajokat nem hoztam lázba. Nekik az idősebb srácok jöttek be, a nagy, izmos, hokis csávók. Olyanok, akik már rég túl voltak a pubertáson, hála a temérdek szteroidnak, amit magukba lapátoltak.

Minekután a családom sosem szenvedett szociális gátlásoktól, gyakran kérdezgettek a szerelmi életemről, és amikor tudomást szereztek róla, hogy nekem olyan nincs, részvéttel néztek rám, mintha valami komoly probléma lenne velem. Igen, a nagyanyámat kivéve. Ő mindig az én pártomra állt, és mondogatta, hogy ne nyugtalankodjak, még egy olyan kis sületlennek is akad valaki, mint amilyen én vagyok.

– Nézd csak meg őt! – szokta volt mondani, és rámutatott apára. – Ha neki sikerült valakit összeszedni, akkor neked sem kell aggódnod. Habár, mondjuk, nem ártott volna, ha még vár egy kicsit.

– Mama! – szokta erre mondani apa, mire nagyanyám fenyegető pillantással néz rá.

– De neki muszáj volt elvenni feleségül az elsőt, aki már egy kis érdeklődést mutatott az irányába – folytatja nagyanya. – Sara Kaminski elkényeztetett lánykáját. Nem különös, hogy senki más nem akarta magának ezt a nőt?

Nagyanyám nem csinált titkot abból, hogy vélekedik anyámról, ahogy anyám sem rejtette véka alá anyósa iránti érzéseit. Pont ugyanolyan intenzíven utálták egymást, miközben mindketten ugyanannyira követelték meg apám teljes lojalitását. Emiatt aztán ment az őrlődés a családunkban, csakúgy, mint apám lelkében. Nagyanyám erre persze rá se bagózott. És a következő szavakkal zárta le mindig ezeket a beszélgetéseket:

– Légy türelemmel, David! Inkább tanulj orvosnak! Na, akkor majd sorban állnak érted a lányok.

De hol van még az, amikor én orvosi köpenyt húzhatok magamra! Ehhez először is be kellene fejeznem a gimnáziumot, és aztán meg már csak a fél életemet eltölteni az egyetemen, már ha egyáltalán felvesznek az orvosira. Szóval nagyon sok macerás dolog kellett még ahhoz, hogy én a lányok kedvence lehessek. Először is, talán át kell magam verekednem ezen a féléven, mi több, az aznapi tesiórán, anélkül, hogy elhasaljak.

Az előttem álló Torna Matyi kettes sorba rendezte az osztálytársaimat. Mivelhogy késtem, és már mindenkinek volt párja, futhattam pár nélkül. Ebben önmagában nem volt semmi rendkívüli. Nem hemzsegtek körülöttem a barátok, és gyakran kellett egyedül lennem. Legtöbbször Mickével lógtam, aki a másik osztályba járt, de évfolyamtársak voltunk. Neki éppen lyukasórája volt, és csodával határos módon sikerült lestoppolnia a biliárdasztalt a kávézóban. Úgy saccoltam, ott áll, és megpróbál olyan fejet vágni, mint aki éppen valamelyik cimborájára vár. Arra ugyan várhatott, mert az egyetlen haverja én voltam.

– Na David – kérdezte Torna Matyi. – Nem mész futni?

Fölocsúdtam az ábrándjaimból, és beláttam, hogy már csak én maradtam ott. Az egész osztály az erdő felé iramodott. És ekkor, legnagyobb meglepetésemre, kicsúszott a számom, hogy én bizony nem tarthatok velük.

– Micsoda? – kérdezte Torna Matyi. – Miért? Nem vagy jól?

Erre vállat vontam, és megpróbáltam szánalmat kelteni a tanárban. Általában nem kérdőjeleztem meg az oktatóim utasításait, de olyan szar volt az időjárás, ráadásul igazságtalannak éreztem, hogy a lányok ezt megússzák. Csak azért, mert Torna Matyi nem tanulta meg rendesen, hogy működik a női ciklus.

Egy ideig nézett rám, aztán a kezembe nyomott egy laminált térképet.

– Nem tűnsz betegnek – állapította meg. – Na futás!

Nem volt szokásom kitalálni dolgokat, de ezen a napon nem tudom, mi ütött belém.

– Nem lehet – feleltem. – Sábesz van.

Ne akarjátok tudni, miért mondtam ezt. A sábesz napnyugta előtt kezdődik. Ráadásul mi nem is tartottuk. Hisz mi voltunk a legkevésbé vallásos zsidók Stockholm környékén.

– Te zsidó vagy? – kérdezte Torna Matyi meglepődve.

Már bántam is, hogy kinyitottam a számat. Az iskolában senki nem tudta, hogy zsidó vagyok, és eszem ágában sem volt ezt bárkinek a tudomására hozni.

– Milyen érdekes – folytatta, miközben az arcomat szemlélte úgy, mintha valami felfedezőút során egy különleges fajra bukkant volna. Már vártam, hogy majd csak kinyög valami ilyesmit, hogy „de az orrod nem is olyan nagy”, esetleg egy pénzzel kapcsolatos megjegyzést.

– Ja – válaszoltam. – De ne mondja el senkinek!

– Akkor büszke lehetsz arra, aki vagy – jegyezte meg Torna Matyi. – A zsidók okosak. Szinte az összes Nobel-díjas tudós zsidó származású.

Nyilvánvalóan nagyon próbálkozott, hogy az egészből valami pozitívumot tudjon kihozni. Néha így vannak ezzel az emberek. Túlzásba esnek így vagy úgy. Ha nem mi irányítjuk a médiát vagy a világgazdaságot, akkor meg ott vagyunk a klasszikus zenében, és magasabb az intelligenciahányadosunk.

Mindenesetre bevált a kis trükközésem, mert egy idő után, ahogy ott állt, és bámult rám, csak annyit mondott: „Mazel tov”, aztán nekivágott az erdőnek, hogy ellenőrizze, nem csalnak-e a többiek. Jómagam a kávézó felé vettem az irányt, ahol Micke már valószínűleg letáborozott, és egyedül biliárdozott.

– Csá! – szólítottam meg. – Na, játsszunk egyet?

– Azt hittem, tesiórád van.

– Ellógtam.

Micke fölrakta a golyókat, és elvégezte a kezdőlökést. Magányos farkas volt. Olyasvalaki, akiről a többiek már jó előre eldöntötték, hogy kirekesztik. Hogy miért, nem tudom. Így volt ez már az idők kezdetén is, amikor megismertük egymást, és elkezdtük az első osztályt. És azóta barátok voltunk, ő a kirekesztett srác, meg én, a titkos zsidó.

– Odanézz! – hívta fel a figyelmemet. – A francba, de helyes lány!

A nagy ablak túloldalán kint, az udvaron Karro elnyomta cigijét, és egy harmadikos srác karjaiba vetette magát.

– Kár, hogy olyan dilis a csaj – folytatta. – Már rég együtt lehetnénk. Bír engem. Látszik, amikor rám néz. Olyan kiéhezett pillantása van.

Mickének néha ez volt a szokása. Olyan dolgokkal jött, aminek egy ötéves sem dőlne be. De mivel a barátom volt, nem szóltam semmit.

– Dugni se lehet jó vele – állapította meg. – Szerencsére ismerek idősebb nőket. Ők bezzeg tudják, mit akarnak az ágyban.

Na, ez is jellemző volt Mickére. A hazugságait úgy próbálta elhitetni, hogy néha arról regélt, miket csinált a képzelt szeretőivel. Ismereteit pedig az anyja éjjeliszekrényében található puha fedeles pornófüzetekből merítette.

(Onnan tudom, hogy én is ezeket olvasgattam Micke szobájában, amíg megvacsorázott.)

Megküldtem néhány golyót, aztán véletlenül lelöktem a feketét. Az ablakból közben látni lehetett, hogy Karro és a pasija durva smárolásba fogtak. Ez már tényleg nem igazság. Nem elég, hogy a lányok megúszhatják a tesit, a barmok megkaphatják az összes csajt.

– Ne kukkolj már, perverzkém! – szólt rám Micke, és fölrakta a golyókat az asztalra. – Játsszunk egy újabb kört!

Így is tettünk, és aztán megjött Krille, Olof és Ronda Bengtsson a tesióráról, és azt mondták, hogy ők következnek.

– Nem írtátok fel magatokat – mondta Micke.

– Dehogynem – válaszolta Krille, és ellökte Mickét. – Húzzatok el, bunkókáim!

– Bunkó vagy te – vágott vissza Micke.

– Le vagy szarva – vágta rá Krille, és meglökte.

– Mi a faszt csinálsz? – háborgott Micke.

Közben jól felhergelte magát, ami meg tetszett a srácoknak. Krille és Olof ezt szokta csinálni. Addig idegesítik Mickét, amíg az fel nem robban, vagy nekik nem ugrik, így aztán büntetlenül elpáholhatják.

– Gyere! – szóltam neki. – Megyünk.

– Bizony, hallgass a fiúdra! – jegyezte meg Olof.

– David nem a fiúm.

– Hallod, mit mond a buzigyerek? – hördült fel Ronda Bengtsson, és röhögött. Na, ő meg ilyen volt. Pedig különben egész normális is tudott lenni, de amikor Oloffal meg Krillével lógott, nagyon hülye volt. Mindig arra hajlott, amerre a szél fújta.

– Nem vagyok buzigyerek – válaszolta szinte üvöltve Micke. – Már volt egy csomó csajom.

– De az anyádat ne számold bele! – jegyezte meg Krille. – És a nagyanyádat se!

– Fogd már be a pofádat! – hörögte Micke, mire megragadtam a pulcsiját, és elrángattam a helyszínről. Jómagam természetemnél fogva gyáva voltam, és eszem ágában sem volt verekedni, Krillével meg pláne nem, aki azonkívül, hogy nagy volt, és erős, rendelkezett egy neonáci nagyobb fiútesóval. Valamennyi családtagnak nem volt ki mind a négy kereke, és dehogy akartam én magamra szabadítani őket.

Inkább magam előtt toltam Mickét a folyosón lévő távolabbi asztal felé, ahol kártyáztunk egyet a következő óra kezdetéig. Nekem vallásismeret-órám volt. A hét legunalmasabb tárgya, és a tanárunk egy kis keresztény mami volt, aki fokhagymaszagot árasztott, imádta az Úr Jézust, és kinézett vagy legalább százesztendősnek. Ezen a napon teljesen odáig volt, és elmesélte, hogy hamarosan megrendezik az iskolában a Kisebbségek Hetét. Öt napon át ünnepeljük a számikat, a svédországi finneket, a romákat, a tornedaliakat és a zsidókat.

– Igazán nagyszerű lesz – jelentette ki, és már a tekintete is a vallásszabadságot hirdette. – És megtudhatunk sok mindent ezekről a népcsoportokról, a szokásaikról, hagyományaikról.

Ő épp annyira volt lelkes, mint amennyire minket meg nem érdekelt. Mindig is így volt. Amit a tanárok szerettek, azt a diákok utálták.

– Szeretnénk meghívni egy cigány zenekart, hogy tanítsanak minket a csodás dalaikra – szónokolt Ájtatos mami.

– Jaj de fantasztikus – jegyezte meg ironikusan Zokni, aki egy lakli srác volt, és leghátul foglalt helyet, a képe meg tele volt szétvakart pattanásokkal, akkorákkal, mint a Hold kráterei.

– Aztán részt veszünk egy sámánutazáson – folytatta Ájtatos mami. – És eljárhatnánk egy zsidó lakodalmi táncot is. Talán még van is itt közületek valaki, aki tudja, hogy kell olyan táncot járni?

Az osztály vihogott, és velük együtt én is, és úgy tettem, mint akinek sejtelme sincs, hogy táncolják a hórát. Ájtatos mami nem szólt semmit, csak csendben ült, és végigpásztázta tekintetével a teremben ülő jómadarakat, mire a pillantása megállapodott rajtam. A tekintete már tényleg kellemetlen volt. Úgy nézett, mint aki azt várja, hogy mondjak valamit. De nem tettem. Csak néztem egyenesen előre, kerülve a pillantását, amíg végül fel nem adta, és vissza nem tért a tanításhoz.

A viselkedése nyugtalanná tett, és már átkoztam magamat, hogy lelepleztem a titkos identitásomat Torna Matyi előtt. Ilyet sosem szabad csinálni. Igen, talán, ha New Yorkban élnék, vagy máshol, ahol többen vagyunk. De nem itt. Ez nyilvánvaló volt. De ha mégis felvállaltam a dolgot, csakis magamra vethettem. Mint a nagynéném, Hannah, aki egy iskolában dolgozott a várostól délre, és egyik történelemórán szembetalálta magát az osztályban egy holokauszttagadóval, amikor arról mesélt, mi történt a családunkkal a hitleri időkben. Sajnos nem érte el a kívánt hatást, amire úgy sejtem, törekedett. Ehelyett amikor meglátták a folyosón, elkezdtek karlendíteni, és kiabálni, hogy el fogják gázosítani. Aztán sok félelmetes telefonhívást kapott, továbbá ocsmány leveleket is, úgyhogy végül fogta magát, és elköltözött Göteborgba. Ez az, amit az emberek nem értenek. Az összes jószándékú felnőtt, aki azt mondja, hogy az ember legyen büszke a származására. Nem értik, hogy ennek mik a következményei. Emiatt voltam én csöndben, amikor az emberek zsidóztak, és kiabáltak, hogy „Sieg Heil!” Mert sokkal nagyobb volt a félelmem, mint amekkora a büszkeségem.

Az óra végéig feszengve ültem, azon aggodalmaskodva, hogy ki fognak pécézni. Amikor a vallásismeret-óra véget ért, gyorsan kislisszoltam a folyosóra, mielőtt a tanárnak lett volna ideje megkérdezni, hogy körül vagyok-e metélve, vagy szeretnék-e kóser ebédet. Kifelé menet elhaladtam a kávézó mellett, ahol Maja és a baloldali barátai ültek, és épp egy újabb demonstrációra készültek. Kendőt viseltek, meg indiai ruhákat, és az asztalukon egy házilag készített palesztin zászló volt, ami még éppen színezés alatt állt.

– Szia, David! – üdvözölt Maja, amikor elhaladtam mellettük.

– Szia! – köszöntem meglepetten, mivel azt feltételeztem, sejtelme sincs róla, ki a fene vagyok.

– Lesz ma egy Izrael-ellenes tiltakozás Stockholmban – újságolta. – Velünk tartasz? Minél több emberre van szükségünk a harchoz.

2.

Pont elég kevesen ahhoz, hogy veszélyt jelentsünk – Izrael-ellenes kiáltvány – Kövér Cili meg én – a késő esti híradó

Még szerencse, hogy apa nem látta, amint felülök a stockholmi vonatra Majával meg a többi tüntetővel.

– Nem tudják, hogy a Hamasz ki akarja irtani a zsidó népet? – mondta volna. – Ez az alapszabályzatukban is szerepel: ha látsz egy zsidót egy kő mögött, rajta, öld meg!

– Kérsz még egy kis kását? – javasolta volna mama, mivel neki általában nem volt kedve belekeveredni az efféle megoldhatatlan geopolitikai konfliktusok elemzésébe.

– Állandóan terrormerényleteket hajtanak végre Izraelben. Öngyilkos merénylőket küldenek, emberi pajzsként használják a népüket. És mégis mindig minket terhel a bűn.

– Milyen minket? – kérdezte volna anya.

– Az arab államok bármit megtehetnek, ölhetik a saját népüket, és bebörtönözhetik a másképp gondolkodókat. A svéd kormány mégis állandóan nekik kedvez. De amint a Közel-Kelet egyetlen demokráciája megpróbálja megvédeni magát, az egész világ ellene fordul. És tudjátok, miért? Nos, ez azért van, mert mi csupán a szavazók egy jelentéktelen kis csoportját alkotjuk. Pont elég kevesen vagyunk ahhoz, hogy veszélyt jelentsünk.

– …és pont elég sokan ahhoz, hogy bűnbaknak kiáltsanak ki bennünket – fejezte volna be a mondatot bárki a családunkból, mivel már annyiszor hallgattuk ezt az érvelést, hogy álmunkból felébresztve is tudtuk.

Ezeket az érveket viszont csak otthon lehetett felhozni. Az emberek között legjobb volt csöndben maradni. Mindenesetre a legbiztosabb. Különösen, ha éppen a zsidó állam legnagyobb kritikusai közé keveredtünk.

– Nem is értem, hogy lehetnek ilyen szörnyűek – jegyezte meg Maja cimborája, Elin, és egy idősebb srácot sasolt, aki a kocsi túloldalán foglalt helyet egy plakáttal, amelyen a következő felirat szerepelt: „izraeliek = gyilkosok”.

– Ugye – mondta a másik spanja, Lina. – Hisz üldözték őket a nácik, és most meg ők csinálják ugyanezt másokkal.

Mindketten a Micke osztályába jártak. Ő maga ki nem állhatta őket. Azt mondta róluk, hogy sunyik és arrogánsak. Általában így beszélt azokról a lányokról, akik nem tárgyaltak vele.

– De jól néz ki – suttogta Elin, és a plakátos férfi felé biccentett. – Vajon van barátnője?

– Csekkolhatod – suttogta Maja.

Rólam teljesen meg is feledkeztek, ahogy ott ültem, egy izzadt, batikolt ruhás fószer mellé préselődve. Egy biztos, hiba volt eljönnöm. De most már késő lett volna kihátrálni, így ott maradtam a helyemen, és Majáról ábrándoztam, hogy egy nap majd belátja, milyen fantasztikus pali vagyok. Összejövünk, és boldogan éljük az életünket a Földközi-tenger partján lévő házunkban, ami elég nagy lesz ahhoz, hogy elférjenek benne a közös barátaink és a születendő gyermekeink.

Fölocsúdtam ábrándjaimból, amikor megálltunk a következő állomáson, és egy egész csapat tüntető szállt fel a vonatra.

– Tariq! – kiáltotta Maja, és egy sötét bőrű srácra mosolygott, akinek erőteljes borostája volt, és legalább húszévesnek nézett ki.

– Szia, Maja! – köszöntötte a srác egy öleléssel.

Aztán már nem hallottam, mert a beszélgetésüket elnyelte a többi tüntető fecsegése. Tényleg eléggé felajzottak voltak, ahogy ott álltak összezsúfolódva az ajtók előtt, és a megszálló hatalomról beszéltek, meg a túlkapásokról, miközben egymást méregették, hogy vajon van-e a másiknak valakije. Egy idő után alkoholt tartalmazó PET-palackok jártak körbe a vagonban. Valami kutyaütő koktél akart lenni ginből és narancslikőrből. Borzalmas íze volt, de néhány kortyot azért mégis magamba erőltettem. Ettől egy kicsit nyugodtabbnak éreztem magam, és erre szükség is volt, mert a tüntetők meg egyre agresszívabbak lettek, ahogy közeledtünk a városhoz. Rigmusokat skandáltak, hogy bojkottálják az izraeli Davis-kupa csapatot, és a különféle mezőgazdasági termékeket is. A Szocdem Ifjúsági Szövetség csapata is kurjongatott, hogy „le a cionizmussal”. Minél inkább fokozódott a hangulat a vonaton, annál többet vedeltem, és amikor megérkeztünk a Centralen állomáshoz, már tisztességgel lerészegedtem.

Nem láthattam Maját, de az aktivista társai hátát igen, és követtem őket a Sergel térig, ahol találkoztunk egy zászlót lengető, kiabáló gyülekezettel. Volt egy színpad is, ahol a politikusok tartották beszédeiket, miközben a tüntetők körbeadták a palackjaikat, és elénekelték a We Shall Overcome című dalt. Megfogtam egy borosüveget, és ittam néhány kortyot. Azután ott álltam, és csak hallgattam az összes dalt, a rigmusokat meg a harsány hangokat. De legfőképpen az aktivista csajokat figyeltem. Annyira csinosak voltak, és ha van abban igazság, hogy az ellentétek vonzzák egymást, akkor nekik elvileg bukniuk kellett volna rám.

Jól elkalandozhattak a gondolataim, mert amikor felocsúdtam, körülöttem csupa közel-keleti felnőtt férfi állt. Nagyon dühösnek tűntek, és kiabáltak valamit, amit én nem igazán értettem, de valószínűleg a zsidókra vonatkozott. Mert valami „yahudi” szót véltem kihallani, és aztán meg egy kicsit úgy hallottam, hogy „halottak”. Halálra rémültem, és ezt a férfiaknak is észre kellett venniük, mert hirtelen úgy éreztem, engem bámulnak. Hogy mentsem a helyzetet, én is kiabálni kezdtem, hogy le kellene lőni vagy meg kellene kövezni a zsidókat, és visszaküldeni őket oda, ahonnan jöttek. Akkor a férfiak elhallgattak, és úgy néztek rám, mintha nem lennék normális, mire én kihasználva az alkalmat, gyorsan elhúztam a csíkot.

Mivel sehol nem láttam a többieket a suliból, otthagytam a tüntetést, és leültem egy padra a temetőben a Centralen állomás közelében, és megittam a maradékot a borosüvegből. Aztán az elővárosi vasúttal hazautaztam. Leszálltam, és az állomás épülete mögött egy bokorban pisiltem, eltámolyogtam a buszmegállóig, majd leültem egy padra. Ekkor bizonyára elaludtam, mert a következő, amire emlékszem, az volt, hogy valaki oldalról bököd.

– Ébredj, David! Megjött a busz!

Kövér Cili volt az. Ott állt, és csillogó szemekkel nézett rám, mintha legalábbis ő volna Hamupipőke, én meg a hercege.

– Ööö, mi van? – kérdeztem.

– Nem jössz?

– De – kaptam észbe. – Naná.

Cili megragadta a karom, és felsegített. Aztán megölelt. Mindig ezt csinálta, amikor találkoztunk. Azért, mert szerelmes volt belém. Emberemlékezet óta ezt híresztelték róla az osztálytársai. Na, ez is annyira tipikus volt, hogy mindenki arra vágyott, akit nem kaphatott meg. Én Maját, Elint, Linát akartam, és nagyjából minden második csajt az elsőből, aki nem volt totál visszataszító. Az egyedüli, aki engem akart, az a Kövér Cili volt.

Amint fölszálltunk a buszra, azonnal csacsogni kezdett. Előadta, mennyire menő, hogy találkozunk, aztán hogy mit csinált a városban, és hogy mihez fog kezdeni a gimi után. Utazik és jogot tanul. Bámultam a mozgó ajkait, és amiket mondott, az egyik fülemen be, a másikon ki. Amikor már tényleg kétségbeestem, néha arra gondoltam, hogy talán ágyba bújhatnék Kövér Cilivel, csak hogy végre túlessek rajta, mintegy gyakorlásképpen, addig, amíg nem csinálhatom azzal, aki tetszik nekem. De ez mégsem volt jó ötlet. Részben mert pofátlanság lenne kihasználni őt, részben meg közröhej tárgya lennék, ha valakinek a tudomására jutna. Mégsem bírtam nem erre gondolni, amióta odaült, és figyeltem a szája mozgását egészen közelről. Egyszerűen nem tudtam szabadulni a gondolattól.

Ez járt a fejemben az utazás alatt, meg amikor leszálltunk a buszról, és a házukig bandukoltunk. Aztán egyik dolog követte a másikat, hirtelen ott álltunk Ciliék háza előtt, és smároltunk. Olyan volt, mintha minden magától ment volna. A nyelvemmel az ő nyelvét érintettem, és a kezem a mellére tapadt.

Még csak nem is gondoltam bele, mit csinálok, olyan részeg voltam. Csak amikor Cili rám tapadt, és a száját a fülemre szorította, akkor ocsúdtam fel a transzból.

– Senki sincs otthon – suttogta. – Bejöhetsz. Tudom, hol vannak apám óvszerei.

Erre bepánikoltam. Ösztönösen elkaptam a kezemet, mintha a Cili érintése égetett volna, és hátrálni kezdtem.

– Mennem kell – nyögtem ki.

– Most? – kérdezte Cili.

– Megígértem a szüleimnek, hogy segítek nekik. Nagymama és nagypapa jönnek hozzánk holnap, és nekünk…

– De… – próbálkozott.

– A fenébe – nyögtem ki, és az órámra néztem. – Már több órája otthon kellene lennem.

Lassan hátrálni kezdtem Kövér Cilitől, és elindultam az utca felé.

Először csalódottnak tűnt, aztán meg mosolygott rám azzal a nagy kerek arcával.

– Találkozunk hétvégén? – érdeklődött. – Mama és papa elutaznak vasárnap.

– Nem tudom – válaszoltam. – Talán.

Azzal sarkon fordultam, és futottam, ahogy csak a lábam érte. Amikor hazaértem, papa már ott ült a nappaliban, és nézte az Aktuális hírműsorát.

– Ezek nem normálisak – állapította meg. – A hülyék már megint odakint voltak, és tüntettek. Arról pampogtak, hogy majd bojkottálják a Jaffa narancsot. Nem mondták nekik, hogy Izrael jelenleg egy high-tech ország?

A tévében képsorok villantak fel a tüntetésről.

Kellő távolságból figyeltem, nehogy apa kiszagolja, hogy piáltam. De nem kellett volna aggodalmaskodnom. Annyira lekötötték a figyelmét a hírek, hogy még azt se vette volna észre, ha lángra kapok.

– Egyébként te merre jártál? – szúrta oda papa, mikor a bejátszás véget ért, és elkezdődött az időjárás-jelentés.

– A városban.

– Még hogy a városban! Nem tudtad, hogy tüntetni fognak? Akár bajba is keveredhettél volna.

– Elfelejtettem – mentegetőztem. – De nem volt semmi.

– Milyen hülyék ezek, nem?

– De – válaszoltam.

Aztán csöndben hallgattuk az ötnapos időjárás-előrejelzést.

– Te, Apa – szólaltam meg. – Megyek lefeküdni.

– Beteg vagy?

– Csak egy kicsit elfáradtam. Holnap találkozunk.

Bementem a szobámba, lefeküdtem az ágyamra, és először csak ekkor ébredtem rá, mennyire részeg vagyok. A szoba úgy forgott körülöttem, mint a legdurvább körhinta a vidámparkban. Ennek már a fele sem tréfa. Ez volt a büntetésem, amiért azt kiabáltam, hogy „lőj a zsidókra”, és megfogtam Kövér Cili mellét.

Megpróbáltam úrrá lenni a rosszullétemen, amíg mama meg papa el nem mentek aludni. Akkor óvatosan kiosontam a fürdőszobába, felhajtottam a vécéülőkét, és olyan diszkréten hánytam, ahogy tudtam.

3.

A zsidó anyák mindent meghallanak – a ciki szülők – Micke meg én fantáziálunk – az antiszemitizmus nagypapa szerint– a világ legproblémásabb kisebbsége

Amikor másnap reggel felébredtem, egy sárga műanyag vödör volt az ágyam mellett, az az olcsó fajta, aminek a fogója lejár. Mama tuti beslisszolt a szobába az éj leple alatt, és odaállította az ágyam mellé. A zsidó anyák már csak ilyenek.

Történjék bármi, ők mindent meghallanak, és felébrednek, még ha csak egy gombostűt ejtünk is le. Nem lepődtem volna meg, ha épp az ajtó előtt áll, fülét a kulcslyukra tapasztja, hogy megbizonyosodjon róla, még lélegzem. Erre az eshetőségre gondolva hangosan ásítottam, hogy adjak időt anyának a gyors menekülésre, aztán fölkeltem és felöltöztem.

Amikor rögtön ezután kimentem a konyhába, ott ültek a húgommal, és éppen reggeliztek.

– Nem érzed jól magad? – érdeklődött anya. – Eléggé aggódtam, hogy mi volt veled egész éjszaka.

– Csak egy kicsit rendetlenkedett a gyomrom – válaszoltam. – Ettem valami rosszat.

A húgom idegesítően mosolygott, mintegy jelezve, hogy nagyon is jól tudja ő, mi „rosszat” ettem.

– Találkoztál valakivel tegnap? – kérdezte anya.

– Nem. Miért kérded?

– Hívott egy kislány, amíg aludtál. Ceciliának hívják.

Jelentőségteljesen rám mosolygott, ahogy a zsidó anyák szoktak, amikor meg vannak győződve róla, hogy a gyerekükből orvos lesz, vagy hogy a fiuk találkozott egy helyre kislánnyal, aki majd a leggyönyörűbb unokákkal fogja őket megajándékozni.

– Leírtam a számát a füzetbe – folytatta anya. – Nekem úgy tűnt, tényleg szívesen beszélgetne veled.

– Ja, ő csak egy lány a suliból, akivel be vagyok osztva csoportmunkába – magyaráztam.

– De szuper – hagyta jóvá anya, és jelentőségteljes pillantással jelezte, hogy ő bizony átlát rajtam, pontosan tudja, mire gondolok. Ez volt az ő szuperereje, meg az a láthatatlan kapocs anya és fia között, amiről úgy gondolta, hogy létezik. De a belső radarja ezúttal csődöt mondott, merthogy én a legkevésbé sem örültem annak, hogy Kövér Cili felhívott. Sőt, halálra rémültem.

– Mit mondott? – érdeklődtem.

– Semmi különöset. Csak hogy beszélni szeretne veled. Meg is tudom érteni, amilyen helyes fiú vagy.

Tesóm erre ledugta az ujját a torkába.

– Ne bosszantsd Davidot! – szólt rá mama. – Tényleg helyes fiú vagy. És klassz lenne, ha egyszer meghívnád hozzánk a lányismerőseidet, akkor mi is megismerhetnénk őket.

– Persze – hagytam rá.

Bár ne tettem volna! A szüleim valami egészen különlegesek voltak abban, hogyan hozzanak kínos helyzetbe. Felejtsd el azokat a dolgokat, amiket egy átlag tini cikinek tart, például, hogy a szüleik megkérik őket, vegyenek föl egy sapkát, vagy beszélgessenek a társaikkal. Az én szüleim tényleg nagyon kínosak tudtak lenni, csak másképp. Anya taktikája az volt, hogy megállás nélkül arról beszélt, milyen okos és helyes vagyok, mintha rá akarna tukmálni a barátaimra. Papa meg mindig rajtam szórakozott. Neki az volt a specialitása, hogy az én káromra mulatott. Mondjuk, legyen az egy spermafoltos rongy, amit olykor az ágyam alatt találtak.

Ez egy tipikus kisebbségi probléma. Normális családban az efféle tréfának semmilyen körülmények között sincs helye, mivel a tettesnek talán esélye van eltüntetni a nyomokat reggelre. De mivel a zsidó hitű anyák állandóan takarítanak, csak magára vethet, aki nem rejti el azonnal a tárgyi bizonyítékokat.

– Tudod jól, hogy idehozhatod a lányismerőseidet, amikor csak akarod – próbálkozott anya. – Mindig szívesen látjuk őket.

– Hát, ha Davidnak csaja van, az tutira vak lehet – állapította meg a tesóm.

– Dehogyis – ellenkezett mama. – Biztosan tökéletes a látása. Már ha Davidnak barátnője van. Ha ugyan tényleg van neki. Már ha a lányokat szereti. De lehet, hogy egyáltalán nem.

– De nagyon is szeretem őket – vágtam vissza.

– Nem számít – mondta anya. – Azt csinálsz, amit akarsz, amíg boldog vagy.

– De én tényleg a lányokat szeretem.

– Csak kár, hogy ők nem szeretnek téged – feleselt a tesóm.

– Le vagy szarva – vágtam vissza.

– David, kicsikém – csillapított anya.

– David, kicsikém – utánozta a tesóm. – Nem mész felhívni a barátnődet? Te, aki annyira szereted a lányokat.

– És te miért nem mész, és hívod fel a palidat? – kontráztam. – Azt, aki a 9. d-be jár, és mindig őt nézed az iskolai évkönyvben. Akinek már van egy csaja, és te még csak nem is tudsz róla.

Hasonlókat magamról is elmondhattam volna, de ezt a tesóm nem tudta, és az eredmény minden várakozásomat fölülmúlta.

Pár másodperc múlva elrohant az asztaltól, és becsapta a szobája ajtaját. Én meg szépen ülve maradtam, és nyugiban megreggeliztem. Aztán leszedtem az asztalt, fölhúztam a tornacsukámat, és elhúztam a csíkot az aszfaltpálya felé, hogy kosarazgassak egy kicsit. Micke már a helyszínen volt, és egy teniszlabdát ütögetett a hokiütővel, hogy csak úgy zengett tőle a palánk a kapu mögött.

– Csá, Davve! – köszönt rám.

– Csá, Micke pikke! – üdvözöltem.

Micke ide szokott járni kiereszteni a gőzt, miután valami rossz történik vele. És nagyon úgy festett, hogy most is történt vele valami, mert dühösnek tűnt és elég vörös volt a feje.

De nem szóltam semmit. Ez is beletartozott a hallgatólagos megállapodásunkba. Úgy teszünk, mintha nem mi lennénk a kis lúzerek.

– Tegnap találkoztam egy új csajjal – újságolta, és elütötte a labdát. – Annának hívják.

– Az jó – nyugtáztam.

– Harmincéves – jelentette ki, és passzolta a labdát. – Nem olyan gyerekes, mint a lányok a sulinkban. Azok mind hülyék.

Vezetgettem egy kicsit a labdát ide és oda, aztán meg küldtem egy rendes pattintott lövést. Nem akartam megkérdezni, hogy már megint mit csináltak vele a lányok, de garantáltan valami nem túl kedves dolgot. Mindig megszívatták Mickét. Barátságot színleltek, és azzal etették, hogy valamelyik szerelmes belé. Erre ő összeszedte a bátorságát, hogy beszéljen az adott lánnyal, ők meg kinevették, és belemondták a képébe, hogy visszataszító.

– És neked? – érdeklődött. – Van csajod?

– Van hát – füllentettem. – Tegnap találkoztunk. Amikor a városban voltam.

– Dugtatok is?

– Naná – válaszoltam.

– Még jó – nyugtázta Micke. – Amúgy minek lenne az embernek csaja?

Ilyesmivel ütöttük el az időt, amikor egyedül voltunk.

Álmodoztunk és fantáziáltunk arról, hogy a dolgok másképpen vannak. Kiskorunk óta ezt csináltuk. Úgy kezdődött, hogy építettünk egy kis kunyhót az erdőben, amikor másodikosok voltunk. Olyan volt ez, akár egy szabad övezet, ahová visszavonulhattunk, amikor nehézségeink támadtak, ha valaki bántotta Mickét, vagy én még magányosabbnak és szerencsétlenebbnek éreztem magam, mint egyébként. Olyankor kimentünk oda, és egymást biztattuk. Sztorizgattunk arról, hogy milyen népszerűek is vagyunk a csajoknál. Hogy mi vagyunk a legmenőbbek és a legjobb brékelők a suliban. És akkor ebbe belelovaltuk magunkat. Megfordítottuk és kiforgattuk az igazságot, hogy jobban érezzük magunkat. Sok éven keresztül csináltuk ezt: órák hosszat ültünk a kalyibában, és megpróbáltuk elhitetni magunkkal, hogy a dolgok másképp vannak. És aztán egy napon már nem mentünk ki oda. De a fantáziálást még tovább folytattuk. Még ha nekem, ellentétben Mickével, volt annyi eszem, hogy csöndben maradjak, amikor a többiek feltűntek a közelünkben.

Még kint maradtunk a pályán egy ideig, és aztán elindultam hazafelé, hogy találkozzak a nagyszüleimmel. Majdnem minden hétvégén meglátogattak bennünket, és a látogatásaik többé-kevésbé mindig ugyanúgy zajlottak. Először is anya olyan ebédet főzött, amiről azt gondolta, hogy nagypapa szereti, mint például gulyásleves vagy fasírt, mivel szerinte a nagymama borzalmas ételeket főz nagypapának, úgyhogy legalább ilyenkor lakjon jól. Csöndben eszegettünk, és ezután nagymama töltögetett magának a sherryből, és kiült a kertbe, hogy rágyújthasson.

– Nem kellene dohányoznod – kiabálta olyankor anya. – Árt a tüdődnek.

– Neked meg nem kellene mindent szóvá tenni – kontrázott nagyanyám. – Mert árt a házasságodnak.

Aztán anyám azzal jött, hogy a nagymama bizonyára már kicsit túl sokat kortyolgatott, és erre a nagymama meg, hogy anya kicsit túlságosan feszült. És azután kávéztunk és sütiztünk, miközben nagypapa tájékoztatott arról, hogy milyen rossz világ van. Különösen a zsidóknak.

– A nácik masírozhatnak kedvükre anélkül, hogy bárki is tenne valamit – szokta például mondani. – A rendőröket ez egy cseppet sem zavarja, a politikusokat dettó. Csupán idő kérdése, hogy mikor lesznek megint pogromok.

Anya szerint a nagypapa azért foglalkozik ezzel, mert fél. Mert annyi minden elveszített a háború alatt, mert a szülei koncentrációs táborban haltak meg. Apa általában már sokallni szokta a dolgot. Hiszen ő az ügyeletes pesszimista a családunkban, de az apjával szemben nem volt esélye.

– Tudod, hány helyről ebrudalták már ki a népünket az elmúlt kétezer év alatt, David? – folytatta ilyenkor nagypapa, azért, hogy rámutasson a zsidógyűlölet szisztematikusságára, ami nem a holokauszttal kezdődött, de nem is azzal ért véget.

– De papa – mondja ilyenkor apa.

– Tudod? – folytatta nagypapa. – Hányszor űztek el bennünket az otthonainkból, és hányszor törtek az életünkre?

– Hagyd abba! Megijeszted a gyereket.

Nem volt ez nekünk újdonság. Apa is jól tudta ezt. Hisz pont ugyanezen rágta magát, amióta csak az eszemet tudom: hogy mindenki gyűlöl minket, csak idő kérdése, és azzal fognak megvádolni, hogy elindítottunk egy gazdasági válságot, vagy elterjesztettünk egy halálos vírust. Így ment ez, szokta mondani, amikor valami szörnyűség történt, olyankor mindig voltak, akik azt hitték, hogy egy kis alattomos zsidó áll a háttérben.

Olof, az osztálytársam is hasonlóan vélekedett.

– Az sem véletlen, hogy állandóan ők kerülnek bajba – jelentette ki egy héttel ezelőtt, miután tesióra után zuhanyoztunk. Gyorsan a fal felé fordultam, hogy senki meg ne lássa, hogy körül vagyok metélve. Rajtam kívül csak Micke volt körülmetélve. Neki azért kellett eltávolítani az előbőrt, mert a makkja túlságosan nagy volt, de sajnos az enyémről ugyanez már nem volt elmondható, mert a kisebb méretűek közé tartoztam az osztályban.

– Papa szerint ők irányítják a pénzügyi piacot, és övék az összes bank – folytatta Olof. – Ha nem lennének, már rég medencénk lenne otthon.

– De, mondjuk, okosak – dobta be Krille. – Föltalálták a holokausztot, hogy az emberek sajnálják őket.

– Pontosan – erősítette meg Ronda Bengtsson. – Nyilván nem ők kapnának folyamatosan, ha valóban ártatlanok lennének.

– Persze – jegyeztem meg, pedig egyébként mindig kimaradok az antiszemita öltözői beszélgetésekből. – De akkor ebben az esetben azt is mondhatnátok, hogy a feketék tehetnek a rabszolgaságról.

– Megbuggyantál? – fortyant fel Krille. – Az teljesen más tészta. De hát a zsidók kezében van a hatalom. Te talán zsidóimádó vagy, vagy mi?

– Dehogy – jelentettem ki. – Utálom a zsidókat.

Mondjuk, így is volt. Mármint ami a saját családomat illeti, különösen anyám nagyon fárasztó unokatesóját Tel-Avivból. De a legjobban azt utáltam, hogy én is közülük való vagyok. Ez a kisebbség egy világszám volt a többi kisebbség sorában. Ők voltak azok, akiket mindenki utált. Kezdve a náciktól, a muszlim fundamentalistákon át, a diliseken keresztül a szélsőbalosokig. Senki nem szimpatizált velünk, mert amint az ember próbálta volna mondani, hogy kirekesztettnek érzi magát, akkor mindig jött egy okostojás, és megszólalt, talán nem kéne sírni, mert mégiscsak mi irányítjuk a világot. Apa szerint ez biztosan amiatt van, mert a zsidók mindig nagy erőfeszítéseket tettek annak érdekében, hogy beilleszkedjenek és példás állampolgárok legyenek, és megmutassák a minket kritizálóknak, hogy tévednek.

És még ez sem számított, már ha lehet hinni nagypapának.

– Emlékszem, amikor Hitler hatalomra jutott, és megtiltották nekünk, hogy az árják velünk barátkozzanak. És a barátaink és ismerőseink hirtelen hátat fordítottak nekünk, holott generációk óta ott éltünk.

Nagypapa a németekért harcolt az első világháborúban, és Becsületkereszttel is kitüntették. Aztán az sem számított.

– Igen, de ez már régen volt – vetette közbe apa, hogy megpróbálja ellensúlyozni nagyapa borús világképét.

– Ugyanaz volt akkor is, mint most. Aztán azzal vádoltak minket, hogy megöltük Jézust. Az egész világ bűnbakjai lettünk. Ilyen a mi történelmünk, Hámántól Hitlerig, Alexandriától Konstantinápolyig, Granadától Bagdadig, valamint Barcelonáig. Asszimiláció, vádaskodások, üldöztetések és mészárlások kétezerévnyi körforgása. És most már nyugtalanítóan régóta nyugalom van.

– De papa!

– Ne feledd, David! – szólt nagypapa felém fordulva. Aki élni akar, annak mindig készen kell állnia, hogy csomagoljon, és szedje a sátorfáját.

Miután nagypapa kiadta magából a legsötétebb félelmeit, tettünk egy sétát, azután nagymama és nagypapa hazamentek. A hétvége hátralévő része már nyugisabb volt, mert apa megpróbálta kompenzálni nagypapa pesszimizmusát. Hallatlanul pozitív volt, és minden tőle telhetőt megtett, hogy meggyőzzön minket arról, hogy a létező legjobb világok egyikében élünk (amely meggyőződése egész addig szokott tartani, amíg el nem olvassa a hétfő reggeli sajtót).

A magam részéről jobban aggódtam a Kövér Cilivel történt kalandom miatt, mint hogy egy külvárosi pogromnak leszek kitéve. Különösen, mert már megint telefonált vasárnap délután, anya meg minden előzetes figyelmeztetés nélkül, átnyújtotta nekem a telefonkagylót.

– Szeeva! – üdvözölt Cili. – Csak érdeklődni szerettem volna, hogy vagy.

– Jól – válaszoltam.

Aztán csönd lett.

– Te – szólalt meg kisvártatva. – Senki nincs itthon. Nem akarsz átjönni?

– Egy kicsit sok a dolgom. Tanulnom kell.

– Dogát írtok?

– Igen, pontosan.

– De akkor talizhatunk valamelyik nap suli után?

– Kicsit nehéz hetem lesz – mentegetőztem. – Tényleg egész héten be vagyok táblázva.

Erre csönd lett, aztán Cili megtört hangon így szólt:

– Aha… És én még azt hittem… Szóval akkor nem is akarsz?

Nyeltem egyet. Kiváló alkalom nyílt, hogy kikecmeregjek a slamasztikából. De akkor olyan szomorú lett a hangja, hogy feltámadt bennem a lelkiismeret, így inkább ezt mondtam:

– Hát jó, talán a következő hétvégén?

– Örömmel – mondta Cili.

Gyorsan elköszöntem, és lecsaptam a kagylót.

Egyáltalán nem értettem, miért csináltam ezt. Csak meghosszabbítottam az agóniát.

De azt hiszem, hogy mindez csak a gyávaságomon múlt.

– Az nem a csajod volt? – hallottam a tesóm hangját a szomszéd szobából.

– Képzeld, hogy nem – válaszoltam.

Erre a tesóm rázendített:

– Davidnak csaja van! Davidnak csaja van!

Ettől annyira felhúztam magam, hogy odarohantam, és rácsaptam a karjára.

– Mit csinálsz? – háborgott a tesóm. – Megmondalak anyának.

– Csak nyugodtan, akkor majd még jobban megverlek.

– Anya! – üvöltötte a tesóm. – David megvert. Csak azért, mert szégyelli a csaját.

– Fogd be! – És még egyet ráütöttem.

– Jaj! – üvöltötte a tesóm.

– Van barátnőd – summázta anya, és bedugta a fejét a szoba ajtaján. – De örülök!

– Csekkold a családot, mielőtt túlságosan belebonyolódsz! – kiabálta apa a nappaliból. – Nekem is ezt kellett volna tennem.

Anya kifakadt, mire mindenki bevonult a szobájába, és a vasárnap hátralévő részét ott is töltötte. Szóval ez minden szempontból egy tök normális hétvége volt.