ATHENAEUM KIADÓ

Szöveg © Iglódi Csaba, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 339 1

Felelős kiadó: az Athenaeum Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Kótai Kata

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A Dreher-szimfónia a képzelet műve. A regény valós személyeket mutat be, és valós történelmi eseményeken alapul, a narratíva kedvéért azonban a történet fikciós elemeket is tartalmaz. A kitalált karakterek keverednek a ténylegesekkel, a valós fordulatok a lehetségesekkel, a vélt találkozások azokkal, amelyek történelmi hitelességgel bírnak.

Drága Mama,

Tőled kaptam az olvasás szeretetét,
ahogyan az első könyvet is te adtad a kezembe.

Ez is egy első könyv. Az enyém. Az első.

És immár a Tied is.

Köszönök mindent.

Első tétel

„Mindent a múlt időtől veszünk, törvényt, szokást, erkölcsöt, világnézetet és politikai meggyőződést. Az apánk, nagyapánk isteni magaslaton áll még tévedéseivel is. Nem merjük nem követni őket, így önkéntelenül nem vagyunk mások, mint folytatásai a régi időnek, a lábnyomok továbbmennek ugyanazon az úton, jó szem kell hozzá, hogy megláthassa valaki, hol végződik az egyik nemzedék lábnyoma, és hol folytatódik az új nemzedéké. A választott út kanyarulatairól ismerni fel, hol adta az egyik nemzedék a másiknak a helyet.”

KRÚDY GYULA

1.

Kisvártatva újabb lovaskocsi érkezett a temető előtt elterülő, hóval borított térre. A vízzel telt kátyúkat kerülgetve kihívást jelentett célba érni a fogatokkal anélkül, hogy a gyenge tengelyek eltörtek volna. Egyedül a Bécs felől kanyargó út volt jobb állapotban, amely a tér túloldalán a Magyar Királyság felé haladt tovább.

A nyugatról betörő szél sötétszürke felhőket hajtott egy lomha folyóba ömlő, kisebb vízfolyásokkal szabdalt táj fölé. A fákkal és bokrokkal borított szelíd dombok között apró falvak alacsony házai sorakoztak. A takarosan művelt gazdaságok tekintélyes parcellákat hasítottak az erdőből. A felszántott földben a búza és a rozs mellett nagyobbrészt árpa várta a tavaszi napsütést.

Messziről odahallatszott a fagyos földúton érkező szekerek zörgése-nyikorgása, de a völgyet uraló piszkosfehér köd még eltakarta őket: csupán néhány méterrel azelőtt bontakozott ki a sziluettjük, hogy befordultak volna a terecskére. Előbb egy ló pofája a nagy, barna szemekkel, aztán a bakon ülő, szikár kocsis alakja vált felismerhetővé. Hamarosan már az utasok körvonalai is élesebbé váltak. Szorosan egymás mellett ültek, olyan közelségben, amilyet csak családtagoknak vagy legalábbis régi ismerősöknek enged meg az illem.

A kocsis megfékezte a lovat. Bal kezével tartotta, aztán hátrafordult, és biccentett. A két férfiember ugrott le előbb, lesegítették az asszonyokat, a végére pedig a gyerekek maradtak. Kinyújtóztatták elgémberedett tagjaikat, miközben a szekér már indult is tovább. Alakja beleveszett a ködbe, így azt sem láthatták, hogy alig ötven méter után besorolt a korábban érkezettek mellé.

A fogatosok egyike durva kefével fényesítette az állatok szőrét. Az pedig, aki az imént futott be, száraz pokrócot vett elő az ülése alól, és ráterítette öreg kancájára. Megpaskolta a nyakát, és a fülébe suttogott valamit. Értékes jószág volt, egyetlen vagyona, ami egyben a megélhetést is jelentette neki. Jobb időkben a földeken vette hasznát, betakarítás után a terményeket szállította vele, alkalomadtán pedig utasokkal teli kocsit húzott.

– Úgy takargatod-babusgatod azt a gebét, mintha bizony ágyba is bújnál vele – ugratta egy majdnem teljesen kopasz férfi, fekete sapkaféleséggel a fején.

– Ágyba? Már minek vinné ágyba? – tromfolt azonnal a mellette álló idősebb. Soha nem hagyott volna ki egyetlen lehetőséget sem, ha froclizhat másokat. Első látásra csibésznek tűnt, a másodikra már haramiának. Szeme ide-oda járt, mintha csak újabb áldozatra lesne. A kopasz felé fordult, és már folytatta is:

– A Laaer Wald mellett, egy tisztáson a minap rajtakapta az erdőkerülő ezt a semmirekellőt. A Krestenfeld lánnyal birkózott – itt hosszú szünetet tartott, s közben látta a férfiarcokon, ahogy elképzelték a jelenetet, aztán hozzátette – a nedves avaron, de úgy, hogy még az erdő vadjai is szájtátva figyelték őket.

– Arról a csitriről beszélsz, aki a paplakba jár takarítani egy ideje? – kérdezte egy reszelős hang, de közbevágott egy másik is:

– Az, aki oly sokszor jelentkezik gyónásra, hogy annyi bűn talán nincs is az egész világon?

– Az bizony! Az erdőkerülő alig hitt a szemének: se ruha nem volt rajtuk, se szemérem bennük. Azon a tisztáson bizony őt takarította ez a kurafi. Nem kell ennek semmilyen ágy, ha kufircolni támad kedve!

– Éhes disznó makkra menne, de nincs senki, aki vele tartson! Vagy csak savanyú a szőlő, drága barátom? – feleselt a megtámadott, de tette tovább a dolgát. Amikor végzett, odalépett ahhoz, aki kóstolgatta, és mélyen a szemébe nézett.

– Rólam ezt mesélik, de nagy dolog! Ugyan miért is tagadnám? Igen, lyukat beszéltem a kicsi Gertrud puha hasába – mondta, és úgy lágyult el az arca, mintha éppen visszaidézte volna azokat a csókokat, újraélte volna azt az ölelést.

Aztán, mint aki édes álomból hirtelen ébredt, odabökte még az irigy közönségnek:

– Mondjuk, sok szó nem kellett hozzá…

– Csak figyelj, mert hamarosan bekopog hozzád egy csecsemővel, aki annyira hasonlít rád, hogy letagadni sem tudod majd.

Irigység hallatszott ki a mondatból inkább, mint bántás: barátok voltak valamennyien, születésük óta ismerték egymást.

– Van, aki minden lövéssel talál – vette át a szót a kopasz, miközben már az apró kápolna felé vették az irányt. – Aztán akad olyan, aki vaktölténnyel lövöldözik. Magyarázni nem lehet, csak elfogadni – tette még hozzá, és az égre emelte a tekintetét, mintha csak egyértelművé akarná tenni, mire is céloz.

A többiek tudták, hogy tapasztalatból beszél.

Első feleségétől három gyereke született, és csak azért nem több, mert az utolsó érkezésébe belehalt szegény. A középsőtől öt. Az összesen nyolc. Egyet azon a napon vesztettek el, amikor a világra jött: gyenge volt a földi léthez. Kettő vérhasban halt meg, még mielőtt megtanulhatott volna járni. Azokat a zabigyerekeket pedig, akiket a napóleoni háború poklában, távoli városokban nemzett, azért sem tarthatta számon, mert a létükről sem tudott. 1820-ban, advent első vasárnapján érkezett a harmadik feleségétől a legfiatalabb, egy csöppnyi kislány. Alig egy hónappal azelőtt, hogy a férfi, akit éppen temettek, meghalt.

A kocsisok közül, akik addigra már a gyásznép közelébe értek, vitathatatlanul ő hallgatta a legtöbb órányi gyereksivítást, és őt várta otthon éhes szájból is a legtöbb. A temetővel körülvett apró templom felé fordult, keresztet vetett, és így folytatta:

– Dolgoztam annál a férfinél, akinek ezt a sírt ásták. Franz Anton derék ember volt, a legrendesebb gazda, akinél szolgáltam. Még akkor sem rajtunk töltötte ki a dühét, amikor már az őrület határán állt. A főzde szépen gyarapodott, de a család nem: hosszú évtizedekig nem született gyereke. Szép házat épített, sok szobával, de az, amit a fiának szánt, sokáig üres maradt.

– A magtalan férfi Isten büntetése, ahogyan a meddő asszony is – szólt közbe valaki halkan, hogy a hangja a temetésre váró hozzátartozókig biztosan ne jusson el.

– Jó oka lehetett a Teremtőnek, amiért nem áldotta meg őket gyerekekkel – szólt közbe a kopasz, aki már a kezében tartotta a posztóból készült fejfedőjét.

Élénken emlékezett arra, hogy egyszer, még a korábbi pap hosszan prédikált isten szándékáról, kiemelve, hogy egészen addig kell vezekelni, amíg az ember vétke meg nem bocsáttatik. Odafordult a férfiakhoz, akik megütközve néztek rá, és feltette a kérdést, ami már régóta foglalkoztatta:

– Ugyan mivel érdemelték ki ezt a könyörtelen bosszút?

Senki sem akart vagy tudott válaszolni erre, ezért a hirtelen beállt csendet megtörve újabb lehetőséget vetett fel:

– Előfordulhat, hogy annyira rusnya volt az az asszony, hogy a férje nem hált vele. Esetleg éppen ellenkezőleg: az ő szerszámával volt baj?

Ahogyan ez utóbbit kimondta, már legszívesebben vissza is szívta volna. Nagyon nem ildomos így beszélni a megboldogultról, aki szépen felöltöztetve és gondosan fésülve éppen a ravatal hideg kövén fekszik.

– Meghágta az a szerencsétlen ember, Isten nyugosztalja, és bocsássa meg nekem, hogy így beszélek róla, a feleségét minden héten többször is – vette vissza a szót az, aki legrégebbről ismerte a holtat –, de a magja rossz talajba került. Pedig mindketten buzgóbban gyakorolták a hitüket, mint a kolostor szerzetesei. Imádkoztak a gyermekáldásért a templomban minden vasárnap, és otthon, lefekvés előtt.

A férfiak úgy vitték-csavarták a szót, mintha igazi tudósai lennének a kérdésnek. Vagy mint a ház előtti padon napestig pletykálkodó fejkendős asszonyok, akiknek csípett a nyelve, mint a csalán, és akiknek a tények csak ugródeszkaként szolgáltak ahhoz, hogy szájukra vegyék a falu apraját-nagyját.

Említették a méhpempőt, ami szájon át fogyasztva vagy a bőrbe masszírozva egészen biztosan segítette volna a fogantatást. Valószínűsítették, hogy az igazi gyógyír a vörösbor lett volna – nagy mennyiségben, és egyenesen az asszony torkán legurítva.

– Javasasszonyok adták egymásnak a kilincset, és kiválóbbnál kiválóbb tanácsokat osztogattak a háziaknak jó pénzért, de mindhiába – tartotta életben a történetet a kopasz kocsis, de nem kellett erőltetni, mert a csibész-gazember a szájából vette ki a szót:

– Én még azt is hallottam, hogy gyógynövényeket oldottak forró vízben, hogy a főzetben fürdessék őket. Volt, hogy külön-külön áztak benne, de előfordult, hogy együtt egy hatalmas dézsában. Legalábbis a náluk dolgozó szolgálók ezt beszélték szerte a faluban, még ha erősen belepirultak is, amikor ehhez a részhez értek.

A hatás nem maradt el, a kocsisok képzelete kiszínezte a képet, aminek maguk is szívesen lettek volna szereplői.

2.

Franz Anton Drehert, akinek a nevét a gondosan előkészített fejfára írták (született: 1736. Pfullendorf, Württemberg – meghalt: 1820. Kledering, Alsó-Ausztria), sokan ismerték Bécsben, mindenki Schwechaton és Lanzendorf környéken.

A közösség mindig tudja, kinek adott balsorsot hirdető, égővörös sörényt az Úr, kit vert meg azzal, hogy keze hiányzik, ki maradt törpe, vagy éppen nőtt olyan nagyra, hogy derékból kell földig hajolnia, ha belépne a Kistemplom apró faajtaján. Megjegyzik a bolondokat, akik üdvözült vigyorral, de a világról mit sem tudva, fülsértő kántálással járkálnak az utcán, és elkerülik azokat a házakat, ahol az ördög üthetett tanyát.

Ugyanígy nem akadt senki, aki ne tudta volna abban a lanzendorfi temetőben, hogy drága halottuk nyolcvanöt évet élt.

Franz Anton példátlanul hosszú időt kapott ajándékba, hosszabbat, mint a környéken bárki. Még a legöregebbek sem emlékeztek semmi hasonlóra.

Sokan hisznek benne, hogy egészen addig van dolgunk a Földön, amíg azt a bizonyos feladatot, amely a miénk, és csakis a miénk, be nem teljesítettük. Franz Antonnak fontos dolga volt. Tudta ezt, és mindent megtett azért, hogy elvégezze. Amikor elbizonytalanodott volna, megzörgette az ajtaját egy hírnök, aki messze űzte a kételyt, és erőt adott a folytatáshoz. Negyedszázad is eltelt azóta.

Franz Anton 1760 tájékán hajóval érkezett Bécsbe. Senkit sem ismert, így senki sem várta. Az első munkát elvállalta, amit ajánlottak neki: csaposnak állt egy kocsmában a kikötő tőszomszédságában.

A Fekete-erdő környékén élő dunai svábok különleges történeteket írtak szülőhelyükről keletre. Legalábbis azok közülük, akiknek már szűk volt ott a tér, veszélyes az élet, esetleg mindkettő egyszerre.

A vendéglős fia egyetlen ládával indult útnak, benne minden vagyona. Két váltás ruha, egy faragott nyelű kés. Néhány érme, jól elrejtve, ami az útiköltségre kell, amit a hajósok majd felszámítanak, s amiből telik néhány falatra, s egy zugra, ahol éjszakára meghúzhatja magát.

A szülői házban egyre gyakrabban ébredt úgy, hogy az ingéből facsarni lehetett a vizet. Percek kellettek, míg rájött, hogy merre van, milyen évet írnak, s hogy nincs veszélyben az élete.

Visszatérő álom gyötörte.

Egy ládában feküdt. Kényszerítették arra, hogy bebújjon, magától nem tett volna ilyet. Amióta csak az eszét tudta, irtózott a zárt terektől. Elkábíthatták valamivel, különben biztosan ellenáll. Eleinte kényelmes fekvés esett, hanyatt fordult, aztán hasra, de elunta, és inkább összegömbölyödött, ahogy a lusta kandúroktól látta. Nem jött álom a szemére – álmában sohasem látja magát alva senki –, ezért inkább felült. Kicsit görnyedten, de még éppen elfért a bezárt világban, ahol elsőként a fény hiánya okozott kínt.

A vaksötétben eltűnt a külvilág megszokott mintája. A valóságot csak a csapongó képzelet teremtette újra. Elfogytak a hangok, ami pedig maradt, az már csak saját lényéhez volt köthető: ahogy végighúzta a körmét a láda érdes deszkáin, és ahogy az ujjpercek roppantak, amikor egymásnak feszítette őket.

És ott maradt a vele járó fájdalom is, ha túlságosan erősre sikerült a feszítés, az ízület visítva jelezte: ne tovább! A sötét és a néma csend alattomosan rombolt, de még bírható volt. A kín akkor lett elviselhetetlen, amikor fogyni kezdett az oxigén, és egyre nehezebbé vált a levegővétel. Forróság öntötte el a testét, verejtékezett, egyre jobban átizzadta a vastag gyapjúinget.

Menekült volna, de már felülni sem tudott.

Az arca eltorzult, ahogy kitátott szájjal harapta-szívta magába a levegőt. A teste hirtelen görcsbe rándult, ereje mintha sohasem lett volna, pánikba esett. Már nem volt ura magának. A semmi felé tartott…

A gombolyagnak tűnő kandúr képe volt az első, amelyet a hirtelen ébredés után azonosított. Mohón kapkodta a levegőt, és úgy kalapált a szíve, hogy azt gondolta, mindenkit a legmélyebb álmából is felver a szobában. Aztán szépen sorban felismerte a festett bútorokat, az ablakon beömlő napfényt, és a vele egy ágyban alvó két kistestvér babaarcát.

Pár perc múlva már csak a csatakos ing és néhány elmosódott képkocka emlékeztette visszatérő álmára. Lassan, de végre annál nagyobb bizonyossággal értette meg, hogy ideje útra kelni. Sokan továbbálltak már a környékről, kivétel nélkül mind keletre vették az irányt. Felfedezetlen vidékre vágytak, ahova elmenekülhetnek a folyamatos és véget nem érő háborúk elől. Biztonságra, ahol nem gyújtják fel a gabonát, nem égetik fel a házakat, és nem mérgezik meg a kutat az ellenség katonái, amikor kikergetik őket az elfoglalt földről. Egy helyre, ahol a sokadiknak érkezett gyereknek is jut levegő.

Két évig tervezgette a nagy utazást. Olykor az elejét látta inkább, és a végét csak remélte, máskor éppen ellenkezőleg: a cél tisztán kirajzolódott, de a hozzá vezető út még nem. Talán meghódítja majd a várost, amelyről mindenki beszélt. Bécset, ahol Mária Terézia, német-római hercegnő és az osztrák tartományok uralkodója lakott. Férje, Lotharingiai Ferenc akkoriban talán az ismert világ leghatalmasabb urának számított. Címeit és rangjait felsorolni szinte lehetetlen. Egy Habsburg. Az ő ősei is arról a vidékről indultak el, ahonnan Franz Anton apja, nagyapja, s annak az apja származott. A Habsburgok először ezen a vidéken szereztek nevet maguknak azzal, hogy legyőzték a szomszédos fejedelmeket. Olykor csatában gyarapodott a földbirtok nagysága, kiterjedése, és a hozzájuk tartozó címek száma, máskor örökösödés útján – türelemmel, erővel, csellel vagy házassággal.

Igaz, a nemesség más. Franz Anton nem volt „von”, nem volt herceg vagy gróf, és a család történetét nem jegyezték fel díszes almanachok. De miért ne lehetne ő az első, akire háromszáz év múlva is emlékeznek majd?

Aki nagy utazásra készül, s ráadásul olyan jegyet vesz, amely csak oda szól, kíméletlenül számot vet azzal, ami addig történt az életében, és valami jobbra, színesebbre, izgalmasabbra vagy távlatosabbra tör. Egy ideig magában mérlegel és tervez, aztán összegyűjti a bátorságát. Elköszön azoktól, akik fontosak neki. Aztán felül az első szekérre, amelyik jó irányba tart, s utoljára még visszatekint a távolodó városra, ahol született.

A Fekete-erdő mélyén, Pfullendorf határában könyörögte fel magát a vándorszínészek mellé. Az útitársak zöme még az előző éjszaka fáradalmait heverte ki, senki sem elegyedett szóba az ismeretlennel.

A jobb napokat sohasem látott lovak egykedvűen poroszkáltak az úton, a kocsi kerekei versenyt nyikorogtak a férfiak horkolásával. A mögöttük hagyott város erős gerendákból épített házait még ki lehetett venni egy darabig, de a családtagok már apró pontokká zsugorodtak. Egy távolabbi emelkedőről visszatekintve az épületek közül is csak a tömzsi templom vörös cseréppel borított tornya látszott. A benne lakó bronzharang bongása csupán Franz Anton fejében visszhangzott már. Hirtelen rákezdett az eső, éppen legjobbkor ahhoz, hogy a lassan magukhoz térő csepűrágóknak ne tűnjön fel a fiú szemeiből patakokban folyó könny.

Tíz nap alatt jutottak el Ulmba, ahol a fiatal Dreherhez hasonló kivándorlók színes gyülekezete vert tanyát. Kalandra éhező fiatal férfiak; a vallásuk okán menekülők, olykor kicsi gyerekekkel; szerelembe esettek boldogságukban, megesett lányok fiúnak öltözve, szörnyű titkukkal terhesen; olyanok, akik vérbosszú vagy éppen a saját családjuk haragja elől menekültek; adósságaikkal nem bírók, és egyszerűen csak nyughatatlan lelkek.

Napos szobák számítottak a figyelmükre, a vendéglőben külön asztalhoz ültek, komédiások segítettek elütni az időt, s illatos lányok hiányos viseletben gondoskodtak arról, hogy a magányosan utazók semmiben se szenvedjenek hiányt. Jósok és vajákosok mondtak jövőt nekik, és haramiák táboroztak közöttük, hittérítők ígértek és árultak örök boldogságot.

Senki sem tudta kiszámítani, mikor indulhatnak tovább: meg kellett várni, amíg elegendő számban összeverődnek az utazni vágyók.

Három hét múlva hajóztak be. Negyvenen bízták magukat a nagyhangú kapitány és a Duna sodrására. Az előbbi még a kanyargókkal és örvényekkel teli folyamnál is kiszámíthatatlanabb volt. Busa feje piroslott az elfogyasztott bortól, úgy beszélt, mintha ráspoly lenne a hangszálai helyén. Széles hátán feszült az ing, hosszú haja a vállát verdeste. Néha pipára gyújtott, jókedvében pedig olyan hangosan énekelt, hogy azt még a parton is hallhatták. Amikor viszont feldühítette valami – egy lassabban mozduló matróz, vagy akadékoskodó utas –, a szeme villámokat szórt, az arca vörösre váltott, és az erek kidagadtak a nyakán. Amúgy értette a dolgát, és ismerte a folyót: szemével a horizontot figyelte, és biztonsággal kormányozta a bárkát.

Itt-ott megálltak, megfizették a kirótt vámot, amit a Bécsnek szánt rakományra vetettek ki a különböző fejedelmek. A kapitány ilyenkor eltűnt néhány órára, s láthatóan jobb kedvvel tért vissza, mint ahogyan elindult. Ahogy maguk mögött hagyták a folyami kikötőket, egyre kevesebben maradtak a hajón.

Bécsben Franz Anton is elköszönt az utasoktól.

Magához vette a ládát, és felmászott a meredek partfalon. Visszanézett. Ez volt az utolsó kép, amely immár egykori hazájához tartozott. Még semmit sem tudott a jövőjéről, de már semmi sem kötötte a múltjához.

1760-ban, huszonhat évesen a legjobb korban volt ahhoz, hogy új életet kezdjen, ha a régiben nem lelte örömét. Felnőtt már eléggé ahhoz, hogy feleljen magáért, de nem kötelezte még el magát senki mellett, akiért felelősséggel tartozna.

3.

Franz Anton Dreher a 19. század első éveiben már ismert sörfőzdés volt, a bécsi kereskedők közösségének megbecsült tagja. Élete révbe ért, üzlete virágzott, sok oka akadt az ünneplésre.

Franz Anton Dreher ugyanebben az időben a poklok poklát járta. Cseppet sem szerelmi házassága magtalan maradt. Élete is céltalan, hiszen az, amire a legjobban vágyott, elkerülte. Kedvetlenül teltek a napjai, fejében sötét gondolatok kavarogtak, irigykedve figyelte azokat, akiket nagyszámú családtag vett körül, s akiknek a háza gyerekekkel volt tele.

Egyedül a munka adott vigaszt neki. Beletemetkezett a napi feladatokba, ezzel próbálta elterelni a figyelmét arról a fájdalomról, ami ébredéstől elalvásig kísérte. Kiutat nem látott, változtatni nem mert. Belekapaszkodott bármibe, ami halvány reményt kínált. Ősz, elegáns férfi volt, kényes arra, miben és hogyan jelenik meg. Szépen szabott öltönyeihez különleges mellényeket választott. A legjobb bécsi suszterek készítettek megfelelő lábbelit neki – nemcsak a színük volt egyedi, hanem a kialakításuk is: ellensúlyozni kellett, hogy viselője kissé sántít.

Franz Anton Kis-Schwechat és Bécs között élte az életét. Magas, szikár alakja hol itt tűnt fel, hol ott. Öles léptekkel rótta az utcákat, és határozottan nyomta le a kilincset, amikor belépett valahova. Kézszorítása csak egy kicsivel volt erősebb, és pont ennyivel tartott tovább, mint másoké. Ez a két apróság éppen elég volt ahhoz, hogy bárki emlékezetébe vésse. Érezze a férfiből áradó erőt, és észrevegye azt a tudatosságot, ami jellemezte.

Franz Anton messziről jött legényből lett magabíró férfi. Igaz, ahhoz kellett egy jó házasság. Anna Huberttel kötött össze az életét, s a lány hozományából vette bérbe a 18. század utolsó évtizedében azt a sörfőzdét, ami után következett a többi. Nyughatatlan természete sarkallta arra, hogy évről évre magasabbra törjön. Az éjszakái rövidek, a munkája pedig befejezhetetlen lett. Mire Anna Hubert kikászálódott az ágyból, ő már vagy a házukhoz közeli üzemben dolgozott, vagy mérföldekre járt, hogy üzleti ügyeiket intézze.

Kétféle embert hordoz a hátán a Föld: a többség a munkájából él, kevesebben azok vannak, akik a munkájuknak. Franz Anton az utóbbiak közé tartozott: mindig talált javítanivalót, s ha a változtatást siker koronázta, az aranyozta be a napját igazán.

Azon a békés bécsi napon is kora reggel óta járta a várost.

Ólmos szürkeség borult az utcákra, a nap sugarai annak ellenére sem tudtak áttörni a vastag felhők között, hogy már tizenegy óra is elmúlt. A kocsisok morogva nógatták a lovakat, állig begombolt kabátba burkolózott férfiak haladtak a hivatalok felé. A fel-feltámadó szél ugyan kergetőzött a házak között, de ahhoz kevés volt az ereje, hogy szétoszlassa a városra telepedett ködöt. Kövér macska ült egy ablak párkányán. Látszott rajta, hogy semmi sem kerüli el a figyelmét abból, ami az utcán történik. Szürkésfehér bundájával éppen úgy rejtve maradt a távolabb haladók előtt, mint a szomszédos templom magasba törő tornya. A harangok kondulása hallatszott ugyan, de a ház, ahol a harangok laktak, beleveszett a tejfehér ködbe.

Franz Anton vastag posztófelöltője védelmet nyújtott a nyirkos hideggel szemben. A férfi szemébe húzott kalappal tartott célja felé, amikor megpillantotta a kandúrt. Felé nyúlt, és meg is cirógatta volna, de visszakapta a kezét. Olyan elutasító vicsorgást kapott, hogy jobbnak látta, ha nem próbálkozik tovább.

A barátságtalan fogadtatás egyáltalán nem kedvetlenítette el. Még tizenkettőt sem ütött az óra, ő pedig már meghosszabbított egy szerződést, adóügyekről tárgyalt, elnökölt egy céhes megbeszélésen, hogy aztán percre pontosan a megbeszélt időben lépjen majd be a kereskedelemmel foglalkozó minisztériumnak helyet adó épület kapuján.

Egyetlen célja volt: a különleges lehetőségekkel – és így hasonló előnyökkel is – járó császári szállító státust igyekezett megszerezni. A boltíves folyosóról nyíló helyiségek egyikében remélt segítséget ehhez, ahol egy ismeretlen férfi fogadta, karjára húzott ingvédőben. Rosszul megkötött nyakkendője kikandikált a mellény alól. Gyűrött arca borotvát ugyan látott, de alaposságról nem tanúskodott. Az álla mindkét oldalán ottfelejtett szőrszálak éktelenkedtek, meg egy halvány vérfolt, ami kisebb balesetről árulkodott. A vörös cseppekből a sokszori mosástól már fényét veszített fehér inggallérra is került.

Az alig húsz percig tartó megbeszélés nem éppen úgy végződött, ahogyan tervezte. A hivatalban még tudta palástolni a csalódottságát, de miután kilépett az utcára, már felesleges volt a képmutatás. Beesett vállal és lassú léptekkel indult tovább, de egy darabig azt sem vette észre, hogy a köd elillant, és a napsugarak felszárították a korábban nedves burkolatot. Néhány sarokkal odébb tért csak magához. Tartása ismét egyenes volt, fejét felemelte, és finoman bólogatott is, miközben maga elé suttogta:

– Kidobtak ugyan az ajtón, igaz. De ez csak azt jelenti, hogy visszatérhetek, mondjuk, egy ablakon át.

Két teljes órája maradt a következő terminusig. Céltalanul sétált, jólesett kiszellőztetni a fejét. Kigombolta a kabátot, két kezét összeakasztotta, kereste a szürkésfehér macskát a földszinti ablakban, de annak már csak hűlt helye volt.

Útba esett a kiváló kávémérés a Himmelfortgassén, ami a zamatos feketén túl finom urak kényes ízlését kielégítő ebéddel is szolgált. Amikor teli gyomorral ismét kilépett az utcára, már a következő találkozójára gondolt. A hozzá hasonlóan sváb gyökerekkel rendelkező kereskedő több kocsmát is üzemeltetett, az egyik legnagyobb vevője volt.

A Hohe Markt felé indult, amikor váratlan dolog történt. Nyomába eredt egy cigány lány, aki mintha a semmiből tűnt volna elő.

Légiesen vékony, és láthatóan koszos teremtés volt. Felnőttnek készült ruhát viselt, de csak lógott rajta a silány kelme. Vékony karjai eltűntek benne, az ujját pedig kétszer kellett visszahajtani, de apró kézfejéből így is csak a feketéllő körmök látszottak. Tizen-egynéhány éves lehetett, de ovális arcából olyan mindentudó tekintettel nézett fel a férfira, mintha már ezer évet élt volna.

– Álljon meg, Nagyságos úr! Ugye tudni akarja a jövőt? – Azzal a mozdulattal már bele is kapaszkodott mindkét kezével a bal csuklójába.

A férfi megtorpant, de szóra sem méltatta. Lerázta magáról a lány kezét, mint kutya a vizet, és továbbment.

– Álljon meg, Nagyságos úr! Jót mondok magának – ismételte meg a lány, és már szorosan a nyomában járt.

Néhány lépés után foghegyről kapott választ:

– Miért tenném? Engedj utamra!

– Mindenkit érdekel a sorsa. Miért éppen a Nagyságos úr lenne kivétel?

– Gyerek vagy még, tizenkettő talán – mondta, miközben végigmérte a lányt. – Vagy még annyi se? Mit tudhatsz te a jövőről?

– Én nem számolom, hány éves vagyok. Magának mi köze hozzá?

– Neked mi közöd hozzám? Nem félsz, hogy megeszlek? Vagy a hónom alá kaplak, és meg sem állok veled hazáig! – Fenyegetőnek szánta a szavait, de nem ért célt.

– Kicsi vagyok, de nagyon gyors. Sohasem érne utol – érkezett a pimasz válasz a lánytól, aztán, mint akinek eszébe jutott még valami, hozzátette: – Inkább maga menekül előlem. Így pedig üldözőbe sem tudna venni.

A férfi dobbantott, hátha így elhessegetheti.

– Hadd jósoljak, engedje meg végre! Csak néhány fillérbe kerül. – Azzal megpróbálta ismét elkapni a férfi kezét, de nem volt elég gyors, és a lendülettől megbotlott. – Amúgy sem elég erős, hogy megtegye – vetette oda, miközben azon igyekezett, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Közben arra is ügyelt még, hogy elég hangosan beszéljen ahhoz, hogy a pár lépésnyire eltávolodott férfi biztosan meghallja. Az visszanézett, de látta, hogy a lány már újra a nyomában van, így még csak le sem lassított.

– Nem érted, hogy nem?! Dolgom van. Tűnj el, te ostoba! És ne merészelj követni, mert nagyon megbánod!

Igyekezett továbbra is kemény hangot megütni, de nem sokra ment vele. Jó néhány utcasarkot elhagytak, de a lány tartotta a tempót.

– Mutassa a kezét, Nagyságos úr! Jósolok magának. Eddig senki sem jött vissza reklamálni, hogy hamisat mondtam neki. Csak nem attól fél, hogy leleplezem a titkát?

Fogytán volt a türelme, de már nem kellett sokáig tűrnie az utcai inzultust. Tíz lépés sem választotta el attól a háztól, ahova tartott. Vagyis inkább tartottak, mert a lány továbbra sem tágított mellőle.

Látta az egyemeletes ház díszes kapuját, és már rajta volt a keze a kilincsen, amikor megtorpant. Néhány másodpercig habozott ugyan, de nem nyomta le.

Győzött a kíváncsiság. Ezt a tulajdonságát értékelte magában a legtöbbre: megtudni, amit csak lehet, kiismerni a természetet, kísérletezni azért, hogy a legjobb receptúra születhessen, összebékíteni a tüzet a vízzel, ha a cél ezt követeli, kérdezni, amíg nincsen meg a legjobb válasz.

A cigány lány éles szeme azonnal észrevette a változást, csalhatatlan érzéke pedig azt súgta: rajta! Lágyabb hangot használt a folytatáshoz, nem akarta a férfit feldühíteni. Csupán a pénze kellett, hogy ételt vegyen magának. Vagy még több pénz, amelyből bármi mást. És már nagyon közel állt ahhoz, hogy megszerezze.

– Ha a lánya lennék… vagyis inkább az unokája, ha jobban meggondolom – helyesbítette látszólag zavartan a jó előre betervezett hibát –, akkor is ilyen komiszul bánna velem?

Franz Antonnak a kora alapján tényleg lehettek volna akár gyerekei és unokái is. Hatvanéves elmúlt már, de nem fogott rajta az idő, így tízet bátran letagadhatott volna, férfiereje sem fogyott. A „lánya lehetne” fordulat szíven ütötte, mert emlékeztette arra a szégyenre és nyomorúságra, ami megkeserítette a legsikeresebb napjait is.

Közben a lány tekintete könyörgőre váltott. Jósolni akart neki, mindenáron. Azt, amit hallani akar, és arról, ami a legjobban bántja.

Felszegett fejjel nézett a férfire, miközben görcsbe ránduló gyomra emlékeztette arra, hogy tizenkét órája evett, akkor is csak egyetlen fonnyadt almát. Azt sikerült elcsenni a vásártéren, mielőtt végleg elzavarták volna a bódék közül. Karja levágásával fenyegették, arra az esetre, ha visszamerészkedne, vagy azzal, hogy elevenen nyúzzák meg. Szavahihetőnek tűntek, olyannak, akik kényesek arra, hogy betartsák, amit ígértek. Jobbnak látta kereket oldani.

Céltalanul és üres hassal őgyelgett az utcákon, meztelen talpával hangtalanul járva a lassan felmelegedő köveken. Áldozatra vadászott, akinek mélyen a pénztárcájába nyúlhat. Játszi könnyedséggel jutott be a rosszul őrzött városkapun át. Ha pedig már bent volt a városban, senki sem háborgatta.

Akkor vette észre a férfit, akit alkalmasnak talált erre a szerepre, amikor az kilépett az étterem ajtaján. Két fontos dolgot már biztonságos távolságból megállapított, egy harmadikat pedig akkor, amikor eléggé közel ért hozzá.

Az első, hogy tehetős ember. Az egész lénye erről árulkodott. Az elegáns ruha, amit viselt, a csillogó bőrcipő, amit hordott, és a mód, ahogyan járt. A gazdagokból pedig mindig ki lehet énekelni néhány érmét anélkül is, hogy felajánlkozna neki pár perces szerelemre, vagy intim közelségben, térdre ereszkedve részesítené élvezetekben. Akadt példa ilyenekre is az életében. Amennyire azonban csak tehette, kerülte őket. Egyszerre irtózott az így szerzett bevétel módjától, és kevesellte a mennyiségét.

A második, hogy a férfi nem fogja lerázni. A haja őszül már, tekintete szelíd, és elégedettséget sugall. Megpróbálja, persze. Fickándozik kicsit a horgon, és ellenáll, de hamar feladja majd. A lány rövid élete alatt olyan emberismeretre tett szert, amire másoknak egy egész élet is kevés.

A harmadik, ami egyben a legfontosabb. A derék bécsi polgár akaratán kívül már elárulta neki, mi az, amire mindenekfelett vágyik.

A cigány isten kifürkészhetetlen akarata éppen azt a férfit csalta útjába, akivel négy héttel korábban a Székesegyház vastag falai között összetalálkozott már.

A lány a nagymise alatt osont be a templomba, nem igazán azért, hogy ha késve is, de áldozzon, vagy bűnbocsánatért esedezzen. Fekete kendőt terített magára, így sem a szutykos arc, sem a fésületlen haj, de még a két számmal nagyobb ruha sem tűnt fel senkinek. Szinte láthatatlan maradt a templom belső terében uralkodó félhomályban.

Bár nem feloldozásért jött, mégis gyakran tekintgetett az oltár és a gyóntató fülke felé. A perselybe gyűjtött pénzből akart elcsenni egy keveset, ha már a tehetős hívek voltak olyan kedvesek, és számolatlanul adakoztak. Az Úrnak adták, ő elveszi. Erre a tervre esküdött.

Elvegyült a hívek között, aztán az első padsorok magasságában meghúzta magát a fal egyik kiszögellésében. A lehető legközelebb az időközben körbehordozott kazettához, amibe a gyülekezet tagjai bedobálták a fémpénzeket. A lány páratlan tehetséggel olvadt bele bármilyen sokadalomba. Része lett a masszának, s amikor elérkezett a megfelelő pillanat, kivált belőle.

Százötven centijével úgy lapult a falhoz, mintha csak annak mintája lenne: egy alig-alig kiemelkedő dombormű. Kivárta, amíg lassan teljesen kiürült a középső hajó, néhány másodperccel később pedig, mintha csak a világ legtermészetesebb dolga lenne, odalépett a perselyhez, felemelte, és a kendője alá rejtette.

Nehezebb, mint gondoltam – futott át az agyán, de máris a jó előre kiválasztott rejtekhely felé indult. Nem volt vesztegetni való ideje: a percek múlásával az idő fogy, a kockázat nő, a hívek pedig kíméletlenek tudnak lenni, amikor jogos haragjuk ellene fordul egy esetleges leleplezés után. A templomok falára festett jelenetből mindenesetre arra következtetett, hogy a megbocsátás erénye hátrébb való a bosszúnál.

Zajtalanul mozgott, mint a kígyók, és óvatosan, mint a rágcsálók.

Esetében a gyakorlat jelentette a mesterséget. Nem először dézsmálta meg a hívek adományait. Ügyelt arra, hogy egyszerre csak keveset vegyen ki. Így nem tűnt fel a kanonoknak, ő pedig visszatérhetett időről időre.

Magával vitte a perselyt az üresen álló gyóntatószékbe. A bal csuklójáról letekert egy sárgaréz drótot, ami eddig karkötőnek tűnt. Kiegyenesítette, és a segítségével kipiszkált néhány érmét a feje tetejére állított dobozból, amelynek a szája most az öle felé nézett. A méretes kendő is jó szolgálatot tett: tompította a kieső érmék hangját.

Egészen jól haladt addig, amíg közeledő emberek lépéseire nem lett figyelmes. A kanonok rendeltetésszerűen akarta használni a fülkét, valakinek haladéktalanul gyónásra volt szüksége.

Ekkor gyorsultak fel az események.

Belépett a pap, és letelepedett a padra. A perselyt fosztogató lány addigra olyan apróra húzta össze magát, amilyenre csak tudta, így éppen befért a kicsi bútor alá. Lélegzetét visszafojtotta, teste mozdulatlanná merevedett. Csak a szíve kalapált, de azt szerencsére rajta kívül senki sem hallotta.

A gyónni érkezőről kiderült, hogy a végső elkeseredés vett erőt rajta. Tehetetlen düh feszítette, mert a felesége sok-sok éve nem képes neki gyereket szülni. Se fiút, se leányt, pedig már odáig jutott, hogy utóbbival is kiegyezne. Ráadásul meg is öregedett, így végképp elveszni látszik az, hogy a szépen gyarapodó gazdaságot arra érdemes utód vigye tovább.

– El akarok válni, Atyám. Tudom, eretnek gondolat. Küzdök vele teljes erőmből. De újra visszatér, kísért, és legyőz. Mi ez, ha nem bűn, mi ez, ha nem az én bűnöm?

Az atya ölébe ejtett kézzel hallgatta a megtévedni készülő bárányt, de nem szólt közbe. Nem is kellett, hiszen a férfiből ömlött a szó:

– Hiszen amit az Isten egyszer egybekötött, azt ember nem választhatja el. De nem a gyermekáldás lenne egyetlen célja a házasságnak, nem erre adja áldását az egyház?

Megköszörülte a torkát, és még az illendőnél is halkabban hozzátette:

– Fogy a hitem az én Istenemben, Tisztelendő Atyám, egyre fogy. Nem tehetek róla, de úgy érzem, nem tehetek ellene sem. Bocsásson meg nekem!

Lassan és szaggatottan beszélt, mint aki sehova sem siet. Annál sürgetőbb lett volna viszont a templomi tolvajnak, hogy szabaduljon, mert már egyre fájdalmasabb volt összegömbölyödve lenni a zsámoly alatt.

Őszintének ítélte úrbeli testvére szavait a pap, és elfogadhatónak a bűnbánatát. Közben pedig már a penitencia mértékén morfondírozott.

Istennek legyen hála, nem tartott sokáig a fejszámolás, így hamarosan mindenki mehetett a dolgára. Elsőként az atya hagyta el a fülkét, és ahogy felemelkedett a zsámolyról, fájdalmasan nyikordult meg a pad. A lány fellélegzett, de mozdulatlan maradt. Aztán csendben kimászott az ülőke alól, előbbre kúszott, és a deszkák közötti résen keresztül óvatosan átkukucskált a gyónó oldalára.

Az éppen feltápászkodott, és két kezére támaszkodva nehezen egyenesedett ki. Leporolta a térdét, elsimított egy ráncot a szürkésfekete felöltőn. Sóhajtott egy nagyot, majd kilépett a fülkéből. Bokamagasságból, ahol a lány hasalt, csupán a cipőjét vehette szemügyre. Különleges bőrből készült, és annyira fényes volt, hogy visszatükröződtek róla mélybarna szemei.

A tolvaj ezután elvégezte a hátramaradt munkát.

A kihalászott érméket betömte a zacskóba, amelyet gondosan a szoknya derekához erősítve hordott, a félig telt perselyt pedig visszalopta oda, ahol találta.

– Az Úr adta, én elvettem – szűrte a fogai között, ahogy kilépett a mindig zsúfolt térre a templom mellékbejáratán. Közben azért kaján vigyorral az arcán, biztos, ami biztos, keresztet is vetett, igaz, a köldöke alatt kezdte és a homlokánál fejezte be a mozdulatsort.

A minap bűnbánatot tartó férfi most ott toporgott előtte, bőrcipőjének sarka odaütődött az úttest kőburkolatához. Ahogy lenézett, mélybarna szemei visszatükröződtek a fényesre suvikszolt lábbeliről.

Abban a pillanatban, amikor észrevette, még csak reménykedett benne, hogy ugyanabba az emberbe botlott, akit kihallgatott a templomban. Amikor azonban megszólalt –„Miért tenném? Engedj utamra!” –, a hangja alapján cseppnyi kétsége sem maradt. Most már csak azt kellett elérni, hogy belenézhessen valahogy a tenyerébe…

Időközben ismét a Hohe Markthoz keveredtek. Ráfordultak volna a Grabenre, és elérték a híres Pestsäulét, amely a több száz évig kísértő pestis pusztítására emlékeztetett.

A férfi ott hirtelen megállt.

Hátrafordult, és megadta magát.

A bajelhárító kegyszobor lépcsős szerkezetébe illesztett kereszt első látásra éles ellentétben állt az alant kibontakozó pogány mágiával, de ha jobban belegondolunk, akkor be kell látnunk: mindkettő a reményre alapozott.

Franz Anton aprópénzt vett ki az erszényéből, és a lány felé nyújtotta.

– Fogd, és tűnj el!

A foga között szűrte a szavakat.

A lány egyik kezével elvette az érméket, és ügyes mozdulattal becsúsztatta a szoknyához erősített erszénybe, de a másikkal már húzta is magához a férfi tenyerét. Annak már erőtlen ellenkezésre sem futotta. Rabul ejtette a kíváncsiság.

Felnézett a felhőkbe burkolózó angyalra, és a lány vonásait fedezte fel benne. Tekintete a térdelő alakként márványba faragott Lipót császárra fordult, elmormolt egy imát, és a végére már inkább nyújtotta, mint hagyta, hogy a keze a cigány lány ujjai közé kerüljön.

Az ügyet sem vetett a Szentháromság-szoborra, csak követte a száraz bőrbe vésett, egymást keresztező vonalakat. Végigvezette az ujját a leghosszabbon. Aztán egy másik következett, hogy egy harmadikra vesse a tekintetét, amely az elsőből ágazott el. Percekig nézte a mintát, aztán a férfi két tenyerét finoman egymáshoz illesztette, felnézett, és mélyen beszívta a levegőt. A következő percekben hosszan és megfontoltan mesélt arról, amit látott. Nem színezte túl a képet, de amit mondott, az így is elegendő volt ahhoz, hogy Franz Anton leesett állal hallgassa.

„Szép gyerekei lesznek, vére pedig évszázadok múlva is ott csörgedezik a távoli utódok ereiben.”

Nem rejtette véka alá, hogy göröngyös lesz az út. Lesben áll a halál, hogy elvegye, ami neki jár, de a csillogás és a pompa felé tart majd a történet. A nagyra hivatottak között feltűnnek a semmirekellők is. Asszonyok jönnek és mennek, nevüket kisebb betűvel jegyzik fel az évkönyvek, de hatásuk valamiképpen mégis meghatározó lesz.

– Egyetlen átok akadályozza csak, Uram, hogy ez a jövendölés valóra váljon – zárta a mondandóját a jós. Látta, hogy a korábban felcsillanó remény szikrája semmivé lesz, így gyorsan odadobta a jó előre bekészített mentőövet.

– Erre is tudok megoldást, persze, bár az néhány fillérnél többe fog kerülni. – Szünetet tartott, és mély levegőt vett. – Leveszem a rontást, csak akarnia kell.

Franz Anton belenézett a barna szemekbe. Elhitte, hogy mindezt a tenyeréből olvasta ki. „Ha pedig erre képes volt, akkor miért kételkednék abban, hogy a mágiában is kiismeri magát?” Mielőtt a gondolatban feltett kérdése végére ért, már tudta a választ: nincs oka rá. Amikor az ember nyeregben érzi magát, nem ura többé a pénztárcájának, és új tétet dob a korábbiak után.

A férfi benyúlt a zsebébe, találomra kivett egy marék érmét, és a lány kezébe nyomta. Ha a közelben tartózkodók figyeltek volna rájuk, Bécs sietős polgárainak csak annyi tűnhetett fel, hogy egy fiatal lány két kezébe fog egy ősz fejet, közelebb húzza magához. Lábujjhegyre áll, de így sem kerülnek egy magasságba. Halkan beszélni kezd hozzá, vagy csak varázsigéket mormol – ezt nem tudták eldönteni.

Aztán köszönés nélkül, mintha semmi se történt volna köztük, ki-ki ment a maga dolgára. A lány kicsit gazdagabban, a férfi sokkal kisebb súllyal a vállán.

Utóbbi maga sem értette, mi végre a megkönnyebbülés, de úgy kapaszkodott az elhangzott szavakba, mintha nem lenne másik esélye, és annyira támaszkodott a jövendölésre, hogy végül újra el tudott rugaszkodni.

Húsz méterre sem távolodott el, és máris visszafordult, hogy megkérdezze azt, ami nem hagyta nyugodni: hogyan emlékeznek rá száz év múlva is, ha mégis gyerektelenül hal meg. Jócskán benne van a korban, a felesége nem szült gyerekeket, s az ő korában már nem is fog. Testük hamarosan a földbe kerül, lelkük jó eséllyel a Mennybe, és türelemmel várják a feltámadást.

– Ha az Úr akarata, hogy gyerekem szülessen, akkor miért akadályozza ezt? – A nyugtalanító kérdést már maga elé mormolta, és közben a szemével kereste a jövendőmondót, hogy adjon erre még választ.

A cigány lány azonban akkor már sajtot és kenyeret tömött magába a vásártéren megtelepedett árusok bódéi között. Ahogy csillapodott az éhsége, végiggondolta az elmúlt órát. „Jól végeztem a dolgom: sok gyereket láttam a tenyerében, amikor megjósoltam neki, és reményt a megtört szemekben, amikor a rontást levettem.”