A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pop Goes the Weasel

Published by the penguin Group, London, 2014

Fordította: Turcsányi Jakab

Borítóterv: Szabó Vince

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © M. J. Arlidge, 2014

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-242-4

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

1

A tengerről belopakodó köd fojtogatta a várost. Megszálló hadseregként ereszkedett alá, elnyelte a jellegzetes tereptárgyakat, felfalta a holdfényt, ismeretlen, nyugtalanító hellyé változtatva Southamptont.

Az Empress Road iparövezete néma volt, akár a sír.

A karosszérialakatos műhelyek estére bezártak, a szerelők és a szupermarket dolgozói hazamentek, és feltünedeztek az utcai prostituáltak. Rövid szoknyában és melltartó-topban nagyokat slukkoltak a cigarettájukból, hogy begyűjtsenek egy kis meleget a csontig hatoló hidegben. Fel-alá járkálva igyekeztek eladni a portékájukat, de a szürke homályban inkább látszottak csontvázszerű kísérteteknek, mint a vágy tárgyainak.

A férfi lassan hajtott, végigpásztázva tekintetével a félmeztelen junkie-k sorát. Felmérte őket – időnként belehasított a pillanatnyi felismerés –, aztán nemet mondott rájuk. Nem ilyeneket keresett.

Ma este valami különlegeset akart.

Remény küzdött benne félelemmel és frusztrációval. Másra sem gondolt már napok óta. Olyan közel járt, de mi van, ha nem igaz az egész? Csak városi legenda? Nagyot csapott a kormánykerékre. Itt kell lennie.

Semmi. Semmi. Sem…

És ott van. Egymagában állt, egy telegraffitizett falnak dőlve. A férfit egyből átjárta az izgalom. Ez a lány valamitől más volt. Nem a körmét nézegette, nem dohányzott, nem pletykálkodott. Egyszerűen csak várt. Várta, hogy történjen valami.

A férfi letért az útról és egy drótkerítésnél parkolt, ahol nincs szem előtt a kocsi. Óvatosnak kell lennie, semmit sem bízhat a véletlenre. Végignézett az utcán életjelek után kutatva, de a köd teljesen elvágta őket. Mintha csak ők ketten lennének a világon.

Átvágott az úton a lány felé tartva, aztán visszafogta magát, és lelassította a lépteit. Nem szabad elsietni – ez olyasmi, amit ízlelgetve kell kiélvezni. A várakozás néha élvezetesebb, mint maga az aktus – tapasztalatból tudta. El kell nyújtania a pillanatot. A rá következő napokban majd szeretné a lehető legpontosabban visszajátszani ezeket az emlékeket.

Elhagyott házak sora foglalta keretbe a lányt.

Senki nem akart már itt lakni, piszkosan és üresen álltak a házak. Drogtanya és hajléktalanszállás lett belőlük, tele elhajigált használt fecskendőkkel és még használtabb matracokkal. Ahogy felé tartott az úton, a lány felnézett, kilesve sűrű frufruja alól. Ellökte magát a faltól, szó nélkül a legközelebbi romházra bökött a fejével, és belépett az ajtón. Nem volt alkudozás, sem bevezető. Mintha a lány megadta volna magát a sorsának. Mintha tudta volna.

Az utána siető férfi itta a látványát, a hátát, a lábát a magas sarkúban, és egyre izgatottabb lett. Amikor a lány eltűnt a sötétben, megszaporázta a lépteit. Nem bírt tovább várni.

Hangosan nyikorogtak a padlódeszkák, amikor belépett.

A romos ház pontosan olyan volt, amilyennek a képzelgéseiben látta. Orrát megtöltötte a nyirkosság mindent átható szaga – az egész ház rohadt és korhadt volt. Besietett az egykori nappaliba, amely itt hagyott tangák és kotonok lerakatának tűnt. Nem látta a lányt. Akkor most fogócskát játszunk?

A konyhában sem volt. A férfi sarkon fordult, körülnézett és megindult felfelé a lépcsőn a második szintre. Minden egyes foknál ide-oda járt a szeme, kereste a zsákmányt.

Benyitott a homlokzati hálószobába. Penészes ágy, törött ablak, egy döglött galamb. De a lány sehol.

A dühe már kezdte legyűrni a vágyat. Kinek képzeli ez magát, hogy így szórakozik vele? Hiszen csak egy közönséges kurva.

Kutyaszar a cipője talpán. Meg fog szenvedni azért, ahogy bánik vele.

Belökte a fürdőszoba ajtaját – semmi –, aztán megfordult, és bement a második hálószobába. Ezért pofán fogja vágni azt a hülye…

Hirtelen hátranyaklott a feje. Fájdalom hasított belé – olyan erősen húzták a haját, le, le, a hátára kényszerítve. Aztán már levegőt sem kapott – egy rongyot tapasztottak a szájára és az orrára. Éles, maró szag csapta meg, és túl későn ébredt fel benne a védekező ösztön. Még küzdött az életéért, de már kezdte elveszíteni az eszméletét. Aztán minden elsötétült.

2

Figyelték minden lépését. Itták minden szavát.

– A halott húsz és huszonöt év közötti fehér nő. Tegnap délelőtt talált rá a rendőri segéderő egyik embere egy gazdátlan gépkocsi csomagtartójában a Greenwood lakótelepen.

Helen Grace nyomozó felügyelő hangja tiszta és erős volt, pedig csomóba állt a gyomra. A Southamptoni Központi Rendőrkapitányság Súlyos Bűncselekmények Csoportjának tartott eligazítást a hetedik emeleten.

– Mint a képeken látják, kiverték a fogait, valószínűleg kalapáccsal, és mindkét kezét levágták. Sok tetoválása van, ami segíthet az azonosításban, és kezdésként a drogra és a prostitúcióra összpontosítsanak. Inkább bűnbandacselekménynek tűnik, mint közönséges vagy családon belüli gyilkosságnak. Bridges nyomozó őrmester fogja irányítani a vizsgálatot, és ő ad tájékoztatást a kikérdezendők köréről. Tony?

– Köszönöm, asszonyom. Először is utána kell néznünk a korábbi eseteknek…

Miközben DS Bridges belelendült, Helen lelépett.

Ennyi idő után sem tudta elviselni, hogy a figyelem, a pletykák és intrikák középpontjába kerüljön. Csaknem egy év telt már el azóta, hogy véget vetett Marianne szörnyű sorozatgyilkos ámokfutásának, de az utána való érdeklődés mit sem lanyhult. Elkapni egy sorozatgyilkost impozáns teljesítmény, lelőni a saját nővérünket viszont egészen más ügy. Közvetlenül utána barátok, kollégák, újságírók és idegenek rohanták meg, hogy kifejezzék együttérzésüket és támogatásukat. De ez nagyrészt hamis volt – valójában a részletekre voltak kíváncsiak. Fel akarták nyitni Helent, hogy megnézzék, mi van odabent – milyen érzés volt lelőnie a saját testvérét? Molesztálta magát az apja? Érez bűntudatot a sok haláleset miatt? Felelősnek tartja magát?

Helen azzal töltötte egész felnőtt életét, hogy magas falat építsen maga köré – még a neve, a Helen Grace is fikció volt –, de hála Marianne-nek, az a fal örökre leomlott. Helen kezdetben hajlott rá, hogy elmeneküljön – felkínálták neki az eltávozást, az áthelyezést, sőt egy leszerelési csomagra is kapott ajánlatot –, de valahogy összeszedte magát, és amint megadták rá az engedélyt, visszament dolgozni a southamptoni rendőrséghez. Tudta, hogy bárhová távozna, rajta lenne a világ szeme.

Akkor már jobb szembenézni a dolgokkal az ismerős terepen, ahol sok évig jó élete volt.

Ez volt az elmélet, de a valóság sokkal nehezebbnek bizonyult.

Túl sok emlék kötötte ide – Markról, Charlie-ról –, és sokan voltak az olyanok is, akik hajlamosak spekulálni, kétségbe vonni vagy gúny tárgyává tenni a megpróbáltatásait. Még most is, hónapokkal azután, hogy újra munkába állt, voltak időszakok, amikor muszáj volt elszöknie.

– Jó éjszakát, asszonyom.

Helen felkapta a fejét, mert a gondolataiba merülve szó nélkül elsétált volna az ügyeletes őrmester mellett.

– Jó éjszakát, Harry. Remélem, a Saints nem felejt el győzni ma este.

Könnyed volt a hangja, de idegenül hatottak a szavai, mintha túl nagy erőfeszítésébe kerülne hetykeséget mutatni. Kisietett az épületből, felült a Kawasakijára és gázt adva elrobogott a West Quay Roadon. A tengerről korábban begomolygott köd megült a városon, és magába nyelte Helent.

Tartva a nagy, de egyenletes sebességet elhúzott a St. Mary Stadion felé vánszorgó kocsisor mellett. Elérve a város külterületét, rátért az országútra.

Megszokásból belenézett a visszapillantó tükrökbe, de nem követte senki. Ahogy gyérült a forgalom, növelte a sebességet. Amikor elérte a nyolcvan mérföld per órát, habozott egy másodpercig, majd felgyorsult kilencvenre. Soha nem érezte magát olyan lazának, mint amikor nagy sebességgel száguldott.

Elmaradtak mögötte a települések. Winchester, majd Farnborough, míg végül fel nem tűntek a távolban Aldershot körvonalai. Vetett még egy gyors pillantást a tükörbe, aztán behajtott a városközpontba. Letette a motort a Parkway parkolójában, kikerült egy csapat részeg squadost, és az árnyékba húzódva tovább sietett. Nem ismerte itt senki, de nem akart kockáztatni.

Elhaladt a vasútállomás előtt és nemsokára már a Cole Avenue-n, Aldershot kertvárosának szívében járt.

Nem tudta biztosan, hogy helyesen teszi-e, de kényszert érzett a visszatérésre. Bevette magát az utca egyik felét szegélyező aljnövényzetbe és elfoglalta szokásos megfigyelőhelyét.

Ólomlábakon járt az idő. Helennek megkordult a gyomra, és rájött, hogy reggeli óta semmit nem evett. Ostobaság, hiszen napról napra soványabb lesz. Mit akar bizonyítani magának? Jobb módszerek is vannak a megbékélésre, mint hogy halálra éhezteti magát.

Hirtelen mozgást észlelt. Valaki viszlátot kiáltott, aztán becsapódott a 14-es szám kapuja. Helen lekuporodott. Követte tekintetével a fiatalembert, aki gyors léptekkel tartott felé az utcán, miközben a mobiltelefonja gombjait nyomogatta. Három méterre haladt el Helentől, anélkül hogy észrevette volna, majd befordult a sarkon. Helen elszámolt tizenötig, mielőtt elhagyta volna a búvóhelyét, hogy a nyomába eredjen.

A fiús külsejű – huszonöt éves – férfi jóképű volt sűrű, sötét hajával, kerek arcával. Sportosan öltözött, lógott a fenekén a farmer, mint oly sok fiatalembernek, aki mindenáron menőnek és lazának akart látszani. Helent kissé megmosolyogtatta ez a keresett lazaság.

Lármás srácok csoportja tűnt fel, akik a Vasút vendéglő előtt vertek tanyát. Két font egy pint sör, ötven penny egy kupica és ingyen biliárd: zarándokhelye a fiataloknak, a csóróknak és a kétes figuráknak.

Az idős tulaj boldogan kiszolgált bárkit, aki elérte a pubertáskort, így mindig tele volt a kocsma, még az utcára is jutott a tömegből. Helen örült a fedezéknek, a testek között megbújva észrevétlenül figyelhetett. A srácok zajosan ünnepelték a fiatalembert, aki egy húszfontos bankjegyet lobogtatott. Bementek, és Helen követte őket. Türelmesen várva sorára a pultnál láthatatlan maradt a számukra – nekik senki nem létezett harminc fölött.

Néhány ital után a banda elvonult a pub közönségének kíváncsi szeme elől egy kültelki játszótérre. A lepusztult városi park elhagyatott volt, Helennek ezért óvatosnak kellett lennie. Az esti parkban magányosan andalgó nő óhatatlanul figyelmet kelt, tehát a háttérbe húzódott. Talált egy öreg tölgyet, amelynek kérgén súlyos sebeket ejtettek a szerelmes szívek, és meglapult az árnyékában. Innen zavartalanul leshette, ahogy a banda füvet szív, és a hideg ellenére remekül érzi magát.

Helent egész életében figyelték, de itt láthatatlan volt. Marianne halálát követően vizsgálat tárgya és közpréda lett az élete. A végén úgy gondolták az emberek, hogy szőröstől-bőröstől ismerik.

De egyvalamit nem tudtak. Volt egy titok, amit megtartott magának.

És most itt állt tizenöt méterre tőle, mit sem sejtve Helen jelenlétéről.

3

Pislogva kinyitotta a szemét, de nem látott.

Folyadék szivárgott le az arcán, miközben a szemgolyói hasztalanul forogtak a gödrükben. Ijesztően eltompult a hallása, mintha vattával dugták volna be a fülét. A lassan eszméletére térő férfi heves fájdalmat érzett a torkában és az orrlikaiban. Intenzív égető értést, mintha lángot vetett volna a gégéje. Prüszkölni, öklendezni akart, kiköpni azt, ami a kínjait okozta. De kipeckelték és ragasztószalaggal szorították el a száját, ezért tűrnie kellett a szenvedést.

Végül elapadtak a könnyei, és tiltakozó szeme elkezdhette felmérni a környezetét. Még mindig a romos házban volt, de már a homlokzati hálószobában feküdt kiterítve a mocskos ágyon. Rángatóztak az idegei és vadul küszködött – ki kellett szabadulnia –, de szorosan a vaságyhoz kötözték a karját és a lábát. Hiába húzta, rángatta, csavarta, a nejlonzsinórok kitartottak.

Csak most döbbent rá, hogy meztelen. Szörnyű gondolat futott át rajta – itt akarják hagyni így? Hogy halálra fagyjon? A bőre már védelmi reakciókat mutatott – libabőrös lett a hidegtől és a rettegéstől –, tudatosítva benne, hogy milyen veszélyesen hideg van.

Torka szakadtából üvöltött – de csak halk, zümmögő nyögés szaladt ki belőle. Ha legalább beszélhetne velük… még több pénzt ígérhetne nekik, és elengednék. Nem hagyhatják itt így. A félelmébe most már belopózott a megaláztatás is, ahogy lenézett a foltos dunyhán elnyúló puffadt, középkorú testére.

Feszülten hallgatózott, azzal a vak reménnyel, hogy hátha nincs egyedül. De nem hallott semmit. Sorsára hagyták. Mennyi ideig kell itt maradnia? Amíg ki nem ürítik a bankszámláit? Amíg elmenekülnek? A férfi megborzongott, már előre iszonyodva a várható alkudozástól a szabadságáért egy drogossal vagy egy kurvával. Mit tegyen, amikor elengedik? Mit fog mondani a családjának? A rendőrségnek? Keserűen átkozta magát, amiért ilyen hülye…

Megnyikordult egy padlódeszka. Mégsem volt egyedül. Feltámadt benne a remény – talán most megtudja, mit akarnak tőle. Tekergette a nyakát, hogy megpróbáljon szembenézni a támadójával, de az hátulról közeledett és a látókörén kívül maradt. Hirtelen rádöbbent, hogy az ágyat, amelyen kikötözték, a szoba közepére húzták, akár egy középen álló színpadot egy előadásban. Valószínűtlen, hogy így akarna itt aludni valaki, akkor meg…

Árnyék vetült rá. Mielőtt reagálhatott volna, valami ráborult a szemére, az orrára, a szájára. Egy csuklyaszerűség. Érezte az arcán a puha szövetet, érezte, hogy feszesre húzzák a megkötőzsinórt. A férfi immár a levegővételért küszködött, a vastag bársony rálapult tiltakozó orrlikaira. Hevesen dobálta ide-oda a fejét, pici légzsákot keresve a feszes szövet alatt.

Azt várta, hogy bármelyik pillanatban még szorosabbra húzzák a zsinórt, de meglepetésére nem történt semmi.

Most mi van? Megint néma csend lett, csak a férfi zihálását lehetett hallani. Kezdett meleg lenni a csuklya alatt.

Bejut ide az oxigén? Kényszerítette magát, hogy lassan lélegezzen. Ha most pánikba esik, hiperventilálni fog, és akkor…

Hirtelen összerándult, vadul pulzáltak az idegei.

Rátettek valami hideget a combjára. Valami keményet. Fém lehet? Egy kés? És most megindul a lábán felfelé a… A férfi minden erejével ellenszegült, megfeszített izmokkal rángatta a kötelékeit. Tudta, hogy már az életéért küzd.

Sikoltott, ahogy a torkán kifért. De a ragasztószalag nem engedett. Ahogy a kötelékei sem. És úgysem lett volna senki, aki meghallja a sikolyait.

4

– Munka vagy szórakozás?

Helen kalapáló szívvel pördült meg. A sötétedő lépcsőházban kaptatott felfelé a lakásához, és azt hitte, hogy egyedül van. A bosszúság, hogy meglepték, futó szorongással keveredett… de csak James volt az, a saját lakása ajtajában. Helen alsó szomszédja három hónappal ezelőtt költözött a házba és a South Hants Kórház vezető ápolójaként szélsőséges időbeosztásban dolgozott.

– Munka – hazudta Helen. – És maga?

– Munka, amiről azt hittem, hogy szórakozás lesz. De… továbbment a taxival.

– Van ilyen.

James vállat vont és fanyar mosolyra húzta a száját. Harmincas volt, jóképű a maga szakadt módján, azzal a laza vonzerővel, ami rendszerint bejön a kezdő ápolónőknél.

– Kinek a pap, kinek a papné – tette hozzá. – Azt hittem, tetszem neki, de mindig is rosszul olvastam a jelekből.

– Valóban? – kérdezte Helen, aki egy szavát sem hitte.

– Amúgy nem volna kedve csatlakozni hozzám? Van egy üveg borom… vagyis tea, van itthon tea… – helyesbített James.

Eddig a pontig Helen még kísértésbe eshetett volna.

De ez a helyesbítés irritálta. James olyan volt, mint a többi – tudta, hogy Helen nem iszik, tudta, hogy jobban szereti a teát, mint a kávét, tudta, hogy embert ölt. Újabb voyeur lépett fel az élete roncsain.

– Jó lenne – hazudott megint –, de egy csomó aktát kell még átnéznem holnapra.

James mosolygott, és megadóan bólintott, de tudta, mi a helyzet. És volt annyi esze, hogy ne erőltesse a dolgot. Leplezetlen kíváncsisággal figyelte, ahogy Helen felmegy a lépcsőn a lakásához. Egyfajta végérvényességgel csukódott be mögötte az ajtó.

Hajnali ötöt mutatott az óra. A kanapéján kuporgó Helen nagyot kortyolt a teából és bekapcsolta a laptopot. Már jelentkeztek a kimerültség első jelei, de addig úgysem tudott volna elaludni, amíg el nem végzi a munkáját. A laptopjának kiterjedt védelme volt – áthatolhatatlan fallal kerítette körül azt, ami még megmaradt a magánéletéből –, és Helen nem sajnálta rá az időt, sőt élvezte a jelszavak beírásának és a digitális lakatok kinyitogatásának bonyolult folyamatát.

Rákattintott a Robert Stonehill-mappára. A fiatalember, akit az este követett, mit sem tudott Helen létezéséről, de Helen mindent tudott róla. Írni kezdett, kiteljesítve a gazdagodó portrét, hozzáadva azokat az apró részleteket, amelyeket a legutóbbi megfigyelés során gyűjtött be a személyiségéről és a karakteréről. Eszes a fiú – ezt egyből látni. Jó a humorérzéke, bár minden második szava káromkodás, gyors a felfogása és megnyerő a mosolya. Nagyon értett ahhoz, hogyan kell rávenni az embereket, hogy azt tegyék, amit akar. Soha nem ő állt sorba a pultnál italért – mindig úgy intézte, hogy az egyik csicska menjen, míg ő Davey-vel, a mélynövésű sráccal tréfálkozott, aki a jelek szerint a banda vezére volt.

Úgy tűnt, hogy Robertnek mindig van pénze, ami elég furcsa, hiszen csak árufeltöltő volt egy szupermarketben. Honnan szerezte a pénzt? Lopás? Valami még rosszabb? Vagy ennyire kényeztetik a szülei? Ő volt Monica és Adam egyetlen gyereke – a szemük fénye –, és Helen tudta, hogy Robert az ujja köré csavarja őket. Innen származhatnak a látszólag kiapadhatatlan forrásai?

Mindig nyüzsögtek körülötte a lányok – hiszen fitt és jóképű –, de nem volt barátnője.

Helent ezek a kérdések érdekelték a legjobban. Hetero vagy meleg? Bizakodó vagy gyanakvó? Kit engedne közel magához? Helen nem tudta a választ, de biztosra vette, hogy ki fogja deríteni. Lassan, módszeresen hatolt be Robert életének valamennyi területére.

Helen ásított. Hamarosan be kell mennie a kapitányságra, de még van ideje néhány órát aludni, ha most azonnal elteszi magát. Rutinos könnyedséggel futtatta le a számítógép titkosítóprogramjait, bezárta a fájlokat, aztán megváltoztatta a főjelszót. Újabban minden alkalommal megváltoztatta, ahányszor csak használta a laptopot. Tudta, hogy ez túlzás, kész paranoia, de nem volt hajlandó semmilyen kockázatot vállalni. Robert az övé, egyedül az övé. És azt akarta, hogy ez így is maradjon.

5

Már hajnalodott, ezért gyorsan kellett mozognia. Egy-két órán belül a nap eloszlatja a sűrű ködöt, láthatóvá válnak azok, akik eddig rejtve maradtak. A férfinak remegett a keze, fájtak az ízületei, de csak hajtotta előre magát.

A feszítővasat egy vasboltból lopta az Elm Streeten. Az indiai eladót lefoglalta a krikettmeccs a táblagépén, nem vette észre, hogy a hosszú kabátja alá dugja. Jó érzés volt fogni a merev, hideg fémet a kezében, és most minden erejét beleadva dolgozott, előre-hátra, támadta az ablakot védő rozsdás vasrudakat. Az elsőt könnyen kiverte, a második több munkát igényelt, de hamarosan már volt annyi hely, ahol befért a teste. Könnyebb lett volna a homlokzati részhez kerülni és ott betörni, de nem láthatták meg a környékbeli utcákon. Túl sok pénzzel tartozott túl sok embernek – olyan embereknek, akik boldogan ízekre szedték volna. Ezért inkább az árnyékban maradt, ahogy az éjszaka minden teremtménye.

Még egyszer ellenőrizte, hogy tiszta-e a levegő, aztán az ablakra sújtott a feszítővassal. Jó volt hallani a csattanást, ahogy betört. Egy ócska törölközőbe csavarva a kezét gyorsan kiütötte a maradék üveget, majd feltornázta magát az ablakpárkányra és bemászott.

Simán landolt, de tétovázott. Az ember sohasem tudhatja biztosan, mit talál egy ilyen helyen. Nem észlelt életjeleket, ám nem árt az óvatosság, ezért maga előtt tartva a feszítővasat merészkedett előre. A konyhában nem volt semmi használható, így gyorsan beosont a ház frontján lévő szobába.

Ez már ígéretesebb volt. Szanaszét matracok, eldobált óvszerek és köztük természetes kísérőik, a használt fecskendők. Egyforma erővel támadt fel benne a remény és a szorongás. Kérlek, istenem, legyen itt annyi maradék, ami elég egy valamirevaló adagra. És már négykézlábra ereszkedve matatott a fecskendőkben, bedugva a kisujját, kétségbeesetten próbálva összeguberálni egy kis barna cukrot, amivel enyhíthetné a kínjait. Elsőre nem talált semmit, másodszorra sem – a rohadt életbe! –, de a harmadikban volt egy kisujjnyi. Nagy hűhó ennyiért. Mohón bedörzsölte a fogínyébe – pillanatnyilag megteszi.

Lerogyott egy koszos matracra, és várta, hogy beálljon a tompultság. Már órák óta rángatóztak az idegei, lüktetett a feje, azt akarta – arra volt szüksége –, hogy végre egy kis nyugta legyen. Lehunyta a szemét és lassan fújta ki a levegőt, hogy végre oldódjon a feszültség a testében.

De nem stimmelt valami. Volt valami, ami nem hagyta, hogy ellazuljon. Valami…

Csepegés. Igen. Ez a hang. A lassú, de egyenletes zaj, ami megtörte a csendet, állhatatos vészjelet sugározva.

Csepegés. De honnan jön? Nyugtalanul rebbent a tekintete erre meg arra.

Csepegett valami a szoba legtávolabbi sarkában.

Szivárgás? Legyűrve a bosszúságát feltápászkodott. Jobb, ha megnézi – még az is lehet, hogy lesz valami a számára egy rézcsőben.

Odasietett, de hirtelen megtorpant. Nem szivárgás volt. És nem is víz. Hanem vér. Csepp, csepp, csepp, a mennyezeten át. Sarkon fordult, hogy elhúzzon – semmi közöm hozzá! –, de a konyhába érve lelassította a lépteit. Talán mégsem kéne így elrohanni. Végül is van fegyvere, és nem észlelt mozgást az emeletről.

Bármi lehet. Valaki elesett, kiütötte magát, kirabolták, megölték, bármi. De maradhatott utána valami értékes, amit kár lenne veszni hagyni.

Pillanatnyi habozás után a tolvaj megfordult, átvágott a szobán, majd kikerülte a már megalvadt vér nagy tócsáját a folyosón. Felszegte a fejét, és magasra emelte a feszítővasat, hogy a veszély első jelére lesújthasson.

De nem volt ott senki. Óvatosan megindult fölfelé a lépcsőn.

Reccs. Reccs. Reccs.

Minden egyes fok elárulta a jelenlétét. Halkan szitkozódott a bajusza alatt. Ha van valaki odafent, tudni fogja, hogy jövök. Kicsit erősebben markolt rá a feszítővasra, amikor elérte a lépcső tetejét. Biztos, ami biztos, előbb benézett a fürdőszobába és a hátsó hálóba – csak egy amatőr hagyja, hogy hátulról támadjanak rá.

Miután meggyőződött arról, hogy nem kell rajtaütéstől tartania, a homlokzati hálószoba felé vette az irányt. Bármi történt is itt, bármit talál is, ott kell lennie. A tolvaj vett egy nagy levegőt és belépett az elsötétített szobába.

6

Egyre mélyebbre és mélyebbre merült, az édesvízzel keveredő sós víz belement a fülébe, az orrába. Már jócskán a felszín alatt járt, és kezdett elfogyni a levegője, de nem állt le. Furcsa fények világították meg a tó medrét, áttetsző és szép lett tőlük a víz, még mélyebb merülésre csábított.

Már a fenékhez tapadó vastag hínárban evickélt előre. A rossz látási viszonyok ellenére csak nyomakodott tovább, pedig már szúrt a tüdeje. Azt mondták, hogy itt van, de hol? Egy rozsdás babakocsi, egy öreg bevásárlókocsi, egy olajoshordó, de nyoma sincs…

Hirtelen rájött, hogy átverték. Nincs itt, akit keres.

Megfordult, hogy a felszínre törjön. De meg sem tudott mozdulni.

Tekergette a nyakát, és látta, hogy a bal lába beakadt a hínár közé. Tiszta erőből rugdosott, de a hínár nem engedett. Érezte, hogy kezdi elveszíteni az eszméletét.

Nem bírja már sokáig, de kényszerítette magát, hogy relaxáljon, hagyta, hogy lesüllyedjen a teste a fenékre. Jobb, ha szép nyugodtan megpróbálja kiszabadítani magát, mint ha még jobban belegabalyodik a rugdalózástól. Leszorította a fejét, befurakodott az ellenálló hínárcsomó közé, és nagyot rántott rajta. Aztán leállt.

És sikoltott – az utolsó levegőt adta ki a száján. Nem a hínár tartotta fogva. Hanem egy emberi kéz.

Charlie levegő után kapkodva ült fel az ágyban. Vadul tekintett körbe, értelmezni próbálva a szöges ellentétet a lehúzó hínár és a meghitten ismerős hálószoba között, ahol felébredt. Végigsimított a testén, abban a hitben, hogy nedvesen tapad rá a pizsama, de az csontszáraz volt, csak a homlokán ütött ki a veríték. Ahogy lassulni kezdett a lélegzése, rájött, hogy csak rosszat álmodott, egy rohadt rémálom volt az egész.

Nyugalmat erőltetett magára, és Steve felé fordult. Steve mindig is jó alvó volt, és Charlie megkönnyebbülten nézte, ahogy halkan horkolva fekszik mellette az ágyban. Óvatosan felkelt, belebújt a köntösébe és lábujjhegyen kisurrant a szobából.

A lépcső felé indult. Elsietett a másik hálószoba ajtaja előtt, aztán megrótta magát érte. Amikor kiderült, hogy gyerekük lesz, Steve és Charlie kitárgyalta a szoba átalakítását – a dupla ágy helyett egy kiságyat és egy szoptatószéket kell betenni, vidám, sárga tapétával befedni a fehér falakat, vastag szőnyegeket teríteni a keményfa padlóra –, de a nagy készülődés feleslegesnek bizonyult.

A magzat nem élte túl Charlie és Mark fogságát. Mire bevitték a kórházba, Charlie már tudta, de még reménykedett, hogy az orvosok megcáfolják a legszörnyűbb félelmeit. Nem ez történt.

Steve sírt, amikor elmondta neki. Ez volt az első eset, hogy Charlie sírni látta, de nem az utolsó. Az azóta eltelt hónapok során Charlie többször hitte már azt, hogy túl van a nehezén, hogy valamiképpen úrrá tud lenni a retteneten, de most is azon kapta magát, hogy ódzkodik bemenni a másik hálószobába, fél a gyerekszoba látványától, amelyet közösen terveztek meg, és ebből tudta, hogy még nem gyógyultak be a sebek.

Lement a konyhába, és bekapcsolta a vízforralót. Újabban sokszor álmodott. Ahogy közeledett az ideje a munkába való visszaállásnak, a szorongásai rémálmokat szabadítottak rá. Nem beszélt róluk, semmi esetre sem akarta táplálni Steve rossz érzéseit.

– Nem tudtál aludni?

Steve dugta be a fejét a konyhába és kérdőn nézett rá. Charlie nemet intett.

– Idegesség?

– Mit gondolsz? – válaszolta Charlie, próbálva könnyed hangot megütni.

– Gyere ide.

Steve kitárta a karját, és Charlie hálásan bújt hozzá.

– Egyszerre csak egy napot kell túlélnünk – folytatta Steve –, és tudom, hogy menni fog, el fogsz jutni oda, hogy… de ha egyszer is úgy érzed, hogy ez túl sok neked, vagy nem ez a jó döntés, akkor újragondolhatjuk. Senkinek a szemében nem leszel kevesebb. Rendben?

Charlie bólintott. Hálás volt a támogatásáért, a megbocsátani tudásáért, de ingerelte az az állhatatosság, amellyel Steve rá akarta venni, hogy más munkát keressen. Megértette, miért gyűlölte meg Steve a rendőrséget, Charlie ottani munkáját, a szörnyű embereket a világban, és maga is sokszor gondolt arra, hogy megfogadja a tanácsot, és más állás után néz. De aztán? Egész életében azt érezné, hogy vereséget szenvedett. Elhajtották. Megtörték. Az, hogy Helen Marianne halála után egy hónappal visszament dolgozni, csak olaj volt a tűzre.

Charlie ezért megmakacsolta magát, és ragaszkodott ahhoz, hogy a betegszabadsága lejárta után visszamegy. A Hampshire megyei rendőrség nagyvonalú volt, minden létező támogatást megkapott tőlük, és most rajta a sor, hogy adjon valamit cserébe.

Kibontakozott Steve karjából, és mindkettejüknek készített egy kávét – már nem volt értelme visszafeküdni. A forró víz szabálytalanul zúdult a bögrékbe, szanaszét fröcskölve. Charlie felhúzta magát, vádlón meredt a vízforralóra, holott a saját jobb keze volt a hibás. Megrendülten látta, hogy mennyire remeg. Gyorsan visszatette a kannát a talpra, imádkozva, hogy Steve ne vegye észre.

– Inkább kihagyom a kávét. Csak letusolok, és már megyek is, azt hiszem.

Megfordult, hogy kimenjen, de Steve megállította és megint a két nagy karja közé zárta.

– Biztos vagy benne, Charlie? – kérdezte fürkésző tekintettel.

Rövid hallgatás után Charlie azt felelte:

– Igen, abszolút.

És azzal kiment. De miközben a zuhanyozó felé tartott, nagyon is tisztában volt azzal, hogy senkit nem verhet át a bátor optimizmusával, saját magát a legkevésbé.

7

– Nem akarom visszavenni.

– Ezt már megtárgyaltuk, Helen. Döntést hoztunk.

– Akkor vonják vissza. Ennél világosabban nem tudom mondani: nem akarom visszavenni.

Helennek kemény és éles volt a hangja. Rendes körülmények között nem szokott ilyen agresszív lenni, de ezt a dolgot szenvedélyesen ellenezte és nem hátrálhatott meg.

– Sok jó nyomozó őrmester van, válasszanak egyet. Nekem kiegészül a csapatom, Charlie pedig mehetne Portsmouth-ba, Bournemouth-ba, akárhová. A környezetváltozás csak jót tenne neki.

– Tudom, hogy milyen nehéz most magának, és megértem, de Charlie-nak legalább annyi joga van itt lenni. Jó rendőr, dolgozzon együtt vele.

Helen visszanyelte az ösztönös választ – Charlie-nak nem az volt élete fénypontja, hogy Marianne elrabolta –, és már a következő lépést fontolgatta. Ceri Harwood nyomozati osztályvezető váltotta a kegyvesztett Whittakert, és már éreztette a jelenlétét. Másfajta vezető, mint Whittaker, aki lobbanékony és erőszakos természete ellenére többnyire jó kedélyű volt, míg az utódja simulékony, született kommunikátor és jellemzően humortalan.

A magas, elegáns, jó külsejű nő híres volt megbízhatóságáról, és ahol eddig állomásozott, ott kiemelkedően teljesített. Úgy tűnt, hogy népszerű, de Helen nem könnyen dőlt be neki, és nem azért, mert annyira más volt a helyzetük – Harwood férjezett nő gyerekekkel –, hanem azért, mert nem volt közös múltjuk. Whittaker hosszú időn át dolgozott Southamptonban, és végig Helen mentorának tekintette magát, segítette felemelkedését a ranglétrán. Harwoodtól nem számíthatott ilyesfajta pátyolgatásra.

Általában sehol sem maradt elég sokáig ehhez, és a természetével sem fért össze, hogy protezsáltjai legyenek. Az volt az erőssége, hogy rendben tartotta maga körül a dolgokat. Helen tudta, hogy pontosan ezért helyezték ide. Egy besározódott nyomozati osztályvezető, egy felügyelő, aki agyonlőtte az első számú gyanúsítottat, egy nyomozó őrmester, aki öngyilkos lett, hogy megmentse a kolléganőjét az éhenhalástól – e sajnálatos események óhatatlanul oda vonzották a sajtót a városba. Emilia Garanita a Southampton Evening Newstól heteken át tálalta a sztorit, ahogy az országos sajtó is. Ilyen körülmények között valószínűtlen volt, hogy Helent nevezik ki Whittaker megüresedett helyére. Megtarthatta az állását, de a rendőrfőnök nyilván úgy érezte, hogy már ez is a nagylelkűség netovábbja. Helen tudta mindezt, és megértette, de attól még forrt a vére. Ezek az emberek tisztában voltak azzal, hogy mit kellett tennie. Tudták, hogy megölte a saját nővérét, mert csak így állíthatta meg a gyilkosságokat, ennek dacára úgy bántak vele, mint egy rossz tanulóval.

– Legalább hadd beszéljek vele – vetette fel Helen. – Ha úgy érzem, hogy együtt tudunk dolgozni, akkor talán sikerül…

– Helen, őszintén szeretném, ha barátok lennénk – szakította félbe a legjobbkor Harwood –, és a kapcsolatunknak ebben a szakaszában kissé korai lenne részemről parancsot adni, ezért szépen kérem, hogy tegyen le erről. Tudom, hogy vannak dolgok, amelyeket rendezniük kell Charlie-val… Tudom, hogy közel állt Fuller nyomozó őrmesterhez… de el kell vonatkoztatnia a személyes ügyektől. Az utca embere szemében maguk Charlie-val együtt hősök, akik elkapták Marianne-t. Én is ezen a véleményen vagyok, és nem fogok semmi olyat megengedni, ami aláássa ezt a vélekedést. Megtehettük volna, hogy a történtek után felfüggesztjük, áthelyezzük vagy elbocsátjuk valamelyiküket, de ez nem lett volna helyes. Ahogy most nem lenne helyes az sem, ha szétszednénk ezt a sikeres csapatot, miközben Charlie készen áll folytatni a munkát. Ezzel nagyon rossz üzenetet közvetítenénk. Nem, az a legjobb, ha üdvözöljük a visszatérő Charlie-t, mindkettőjüknek megköszönjük, amit közösen tettek, és hagyjuk, hogy tovább végezzék a munkájukat.

Helen tudta, hogy innentől kár minden szóért. A maga mesteri szövegezésében Harwood arra emlékeztette Helent, hogy milyen közel állt az elbocsátáshoz. A Független Rendőri Panaszbizottság, az IPCC kezdeti vizsgálatát követő közmeghallgatások során többen is amellett voltak, hogy fosszák meg Helent a jelvényétől. Mert egyedül vette üldözőbe Marianne-t, szándékosan félrevezetve a bajtársait; mert hivatalos figyelmeztetés nélkül lelőtt egy gyanúsítottat – és ezzel még távolról nem ért véget a lista. Tönkrevághatták volna a karrierjét, ha akarják – Helent meglepte, hogy nem ezt tették, és hálás volt érte –, de tudta, hogy most csak próbára bocsátották. A „vádak” még ott vannak az aktájában. Mostantól körültekintően kell megválogatnia, hogy milyen frontokat nyit.

Helen a lehetőségei szerint méltóságteljesen beadta a derekát és távozott Harwood irodájából. Tudta, hogy méltánytalanul bánik Charlie-val, akit inkább támogatnia kellene, de az volt az igazság, hogy nem akarta viszontlátni Charlie-t. Mintha Markkal találná szemben magát. Vagy Marianne-nel. És minden ereje ellenére, amit az utóbbi néhány hónapban összegyűjtött, Helen ezzel nem tudott szembenézni.

Visszaérkezve a Súlyos Bűncselekmények Osztály irodájába Helen azonnal észlelte az izgatott morajt. Kora délelőtt volt, de már most nagyobb a nyüzsgés a szokásosnál. A csapat őt várta, és Fortune nyomozó elé sietett.

– Az Empress Roadra kell mennie, asszonyom.

Helen már vette is a kabátját.

– Mi történt?

– Gyilkosság… az egyik helyi drogos telefonált be egy órával ezelőtt. Az egyenruhások már ott vannak, de úgy gondoltam, jobb, ha a saját szemével látja.

Helen idegei pattanásig feszültek. Volt valami a nyomozó hangjában, amit nem tapasztalt a Marianne-ügy óta.

Félelem.

8

Ott hagyva a motort, Helen Tony Bridges nyomozó őrmester kocsiján hajtott a helyszínre. Kedvelte a férfit – szorgalmas, elkötelezett zsaru volt, akiben megbízott. Bárki állt is Mark posztjára nyomozó őrmesterként, annak keményen kellett dolgoznia, hogy elfogadtassa magát a csapattal, és Tonynak sikerült. Nagyon egyenesen csinálta, meg sem próbálta elkendőzni annak a helyzetnek a faramuciságát, hogy tulajdonképpen haszonélvezője lett Mark halálának. Alázatával és érzékenységével elnyerte a többiek megbecsülését, és most már otthonosan mozgott új szerepében.

Helennel bonyolultabb volt a kapcsolata. Nemcsak azért, amit Helen Mark iránt érzett, hanem azért is, mert Bridges jelen volt, amikor Helen lelőtte a nővérét. Mindent látott – a földre rogyó Marianne-t, Helen hiábavaló kísérleteit az újraélesztésére. Tony látta a főnökét a legmeztelenebb, legsebezhetőbb állapotában, és ez mindig is kínos érzéseket fog kelteni közöttük. Másfelől Tony tanúvallomása az IPCC vizsgálatán – melynek során leszögezte, hogy Helennek nem volt más választása, mint lelőni Marianne-t –, nagyban hozzájárult ahhoz, hogy elkerülje a lefokozást vagy az elbocsátást. Helen akkor megköszönte, de soha többé nem hozta szóba, hogy milyen sokkal tartozik neki.

Felejtsd el és lépj tovább, ellenkező esetben a parancsnoki lánc látja kárát. Mindenesetre most normális felügyelőként és őrmestereként működtek, de tény, hogy már mindig meglesz köztük a harcban kikovácsolt szövetség.

Bekapcsolt villogóval húztak el a kórház előtt, majd egy szűk mellékutcán át érték el az Empress Road ipari övezetét. Nem volt nehéz megtalálni a helyszínt. A romos ház bejárata már körül volt kerítve, és kíváncsi bámészkodók gyülekeztek a kordonon kívül. Helen feltartott igazolvánnyal sietett át közöttük, Tonyval a sarkában. Miközben beöltöztek, váltottak néhány szót az egyenruhás rendőrrel.

Helen kettesével vette a lépcsőfokokat. Bármin mentél is keresztül, soha nem tudsz hozzáedződni az erőszakhoz.

Helennek nem tetszett a helyszínt biztosító egyenruhások arckifejezése – akik elkerekedett szemmel bámulták –, és a lehető leggyorsabban szabadulni akart tőlük.

A szűkös homlokzati hálószobában nyüzsögtek a technikusok, és Helen azonnal megkérte őket, hogy tartsanak szünetet, hogy alaposan megnézhesse Tonyval az áldozatot. Ilyen helyzetekben mindig megacélozta magát, előre visszanyelve az undorát, mert különben nem lett volna képes szemügyre venni a látványt és megszerezni az értékes első benyomásokat. Fehér férfi volt az áldozat, a negyvenes évei végén vagy az ötvenes évei elején járhatott. Meztelenül feküdt a vaságyon, de a ruhái vagy más holmija nem voltak a szobában. Karját és lábát az ágyvégekhez kötözték mászókötélnek tűnő nejlonzsinórral és valami csuklyaszerűt húztak a fejére. Nem a célra tervezték – inkább úgy nézett ki, mint egy posztózsák, amilyenbe a drága cipőket vagy a luxusajándékokat csomagolják –, de okkal volt ott. Azzal akarták megfullasztani? Vagy csak elrejteni az arcát? Akár egyik, akár másik, az gyomorszorítóan egyértelmű volt, hogy nem abba halt bele.

A köldökétől a torkáig felhasították a felsőtestét, aztán szétfeszítették, hogy feltárják a belső szerveit. Vagy azt, ami megmaradt belőlük.

Helen nagyot nyelt, amikor felfedezte, hogy legalább az egyik szervet eltávolították. Tonyhoz fordult – aki hamuszürke arccal meredt a véres üregre, amely egykor ennek az embernek a mellkasa volt. Az áldozatot nem egyszerűen csak megölték, hanem széttrancsírozták. Helennek küzdenie kellett a pánik ellen. Kivett egy tollat a zsebéből, lekuporodott az áldozat mellett, és finoman megemelte a csuklya szélét, hogy vethessen egy pillantást a férfi arcára.

Hála az égnek, az érintetlen volt és furcsán békésnek tűnt, dacára az üres tekintetnek, amely tehetetlenül bámulta a csuklya belsejét. Helen nem ismerte, és kihúzva a tollat visszaengedte a szövetet az eredeti helyére. Újra a testnek szentelve a figyelmét felmérte a foltos matracot, az alvadt vértócsát a padlón, az ajtóhoz vezető utat. A férfi sebe frissnek – kevesebb mint egynaposnak – tűnt, így ha megtalálnák a gyilkos nyomait, azok is frissek lennének. De nem volt itt semmi – legalábbis semmi szemmel látható.

Megkerülve az ágyat átlépett egy döglött galambon és a szoba túlsó végébe ment. Volt ott egy ablak, amit bedeszkáztak. Jó régen történhetett, a rozsdás szögekből ítélve. Egy elhagyatott ház Southampton elfeledett részén, használható ablakok nélkül – ideális helyszín valaki meggyilkolására. Előtte megkínozták? Ez a kérdés foglalkoztatta Helent.

Az áldozat sérülései olyan szokatlanok, annyira kiterjedtek, hogy ezzel közölni akartak valamit. Vagy ami még rosszabb, egyszerűen élvezték a dolgot. Miért tesz valaki ilyet? Mi szállhatta meg?

De ez a kérdés még várhat. Most az volt a legfontosabb, hogy nevet adjanak az áldozatnak, amitől visszakaphat némi méltóságot. Helen behívta a helyszínelőket. Itt volt az ideje fotókat készíteni és megindítani a nyomozást.

Itt volt az ideje kideríteni, hogy ki volt ez a szerencsétlen ember.

9

Ez volt a szokott üzletmenet Matthewsék háztartásában. Kiürítették és elmosogatták a zabkásás tálkákat, az előszobában felsorakoztatták a tanszeres hátizsákokat, és az ikrek felvették az iskolai egyenruhát. Eileen, az anyjuk szidta őket, mint mindig – elképesztő, milyen sokáig tart ezeknek a fiúknak felöltözni. Amikor kicsik voltak, élvezték a menő egyenruha képviselte státusszimbólumot és siettek magukra ölteni, alig várva, hogy ők is olyan felnőttnek és fontosnak látsszanak, mint a nővéreik. De amióta a lányok elkerültek itthonról és az ikrek kamaszok lettek, rémes jelmeznek látták az egyenruhát, és a lehető legtovább húzták az elkerülhetetlent. Ha itt volt az apjuk is, gyorsan felkapták, de ha csak Eileen, akkor játszották az eszüket – újabban csak azzal tudta rávenni őket bármire, ha a zsebpénzük megvonásával fenyegetőzött.

– Öt perc, fiúk. Öt perc múlva el kell indulnunk.

Ketyegett az óra. Hamarosan jön a névsorolvasás a Kingswood magániskolában, ahová a fiúk jártak, és onnan nem lehetett elkésni. A középiskola nagyon komolyan vette a fegyelmet, zord hangú leveleket küldött a szülőknek, ha lemaradást vagy hanyagságot észlelt. Eileen rettegett ezektől az üzenetektől, holott ő még soha nem kapott. Ennek következtében szigorú terv szerint ment a reggeli rutin, és általában ilyenkor már elindultak otthonról, de most minden összejött. Ma reggel inkább megszokásból noszogatta a fiúkat, mint meggyőződésből.

Alan nem jött haza tegnap este. Eileen mindig aggódott érte, ha nem volt itthon sötétedés után. Tudta, hogy jó okkal marad el, mivel kötelességének érezte segíteni a nála kevésbé szerencséseket, de soha nem lehet tudni, kibe – vagy mibe – szalad bele az ember. Elég belenézni az újságba, hogy micsoda emberek vannak!

Alan rendszerint hajnali négy körül ért haza. Eileen alvást tettetett, mert tudta, hogy Alan nem szereti, ha ébren vár rá, de az az igazság, hogy le sem hunyta addig a szemét, amíg a férje épségben haza nem érkezett. Reggel hatkor már nem bírta tovább, felkelt és megcsengette Alan mobilját, de egyből a hangposta jelentkezett. Felmerült benne, hogy üzenetet hagy, de aztán meggondolta magát. Most már bármikor megjöhet, és csak leszidná az aggodalmaskodásért. Reggelit készített, de nem tudta rászánni magát, hogy egyen, az étel érintetlenül állt előtte a reggelizőpulton. Hol lehet Alan?

A fiúk már elkészültek és most várakozóan néztek rá. Látták, hogy nyugtalan, és nem tudták, hogy mulassanak rajta vagy megijedjenek. Tizennégy évesen a klasszikus módon keveredett bennük a férfi és a gyerek, szerettek volna felnőni, függetlenedni, cinikusnak lenni, mégis tartották magukat a szüleik által megszabott ismerős rendhez és fegyelemhez. Most várták, hogy elinduljanak, de Eileen még mindig tétovázott. Az ösztöne azt súgta, hogy maradjon otthon, amíg haza nem jön a férje.

Megszólalt a csengő, és Eileen kirohant az előszobába.

Az a dilinyós nem vitt kulcsot. Az is lehet, hogy kirabolták. Mennyire rávallana, hogy miközben segít egy kétes alakon, az elcsaklizza a tárcáját.

Eileen rendezte sorait, nyugalmat és ragyogó mosolyt erőltetve magára ajtót nyitott.

De nem volt ott senki. Alant – vagy bárkit – keresve körülnézett, de üres volt az utca. Gyerekek játszanak „becsöngetünk és elfutunk”-at?

– Tényleg nincs jobb dolgotok? – kiáltotta némán szidalmazva az utca rosszabbik végében lakó rakoncátlan kölyköket. Már be akarta csapni az ajtót, amikor meglátta a dobozt. A futárok által használt kartondobozt az ajtajuk elé tették. A tetején fehér címke, ezzel a szöveggel: „Matthews család” és alatta a címük – hibásan, macskakaparással írva.

Valamilyen ajándéknak tűnt – de senkinek nem volt születésnapja. Eileen még egyszer kidugta a fejét, azt várva, hogy Simon, a postás vagy egy futárszolgálat kocsija parkol a dupla sárga vonalon, de nem látott semmi ilyesmit.

A fiúk már a nyakán voltak, megkérdezték, hogy kibonthatják-e, de Eileen hajthatatlan volt. Ő fogja kibontani, és ha jónak látja, majd megosztja velük. Tényleg nem volt most idejük erre – már 8.40 van, az ég szerelmére! –, mégis jobb lenne kinyitni, ne gyötrődjenek a fiúk, aztán mehetnek a dolgukra. Eileen egyszerre dühös lett magára a teszetoszaságáért, és úgy döntött, hogy essenek túl a dolgon – ha sietnek, még időben odaérnek az iskolába.

Kivett egy ollót a konyhai fiókból, és felhasította a ragasztószalagot, amivel a csomagot lezárták. Közben elhúzta az orrát – a dobozból erős szag áradt ki. El nem tudta gondolni, hogy mi lehet benne, de valahogy nem tetszett neki az egész. Valami vegyszeres? Vagy állati? Azt súgta az ösztöne, hogy zárja vissza a csomagot és várja meg vele Alant, de a fiúk nógatták, hogy bontsa már ki… és Eileen összeszorított foggal feltépte a dobozt.

És felsikoltott. Egyszerűen nem bírta abbahagyni a sikoltozást, pedig láthatóan megrémítette vele a fiúkat. Könnyes szemmel futottak oda hozzá, de ő mérgesen félretolta őket. Amikor tovább nyomakodtak, rimánkodva, hogy árulja el, mi az ott, galléron ragadva durván kirángatta őket a szobából, miközben egész idő alatt segítségért kiabált.

A bűnös doboz ott maradt a szobában. A fedele lustán hátrahajlott, láthatóvá téve a belső oldalra írt „Gonossz” szó sötét, bíborlila betűit. Tökéletes bevezetés a csomag borzalmas tartalmához, amelyben, piszkos újságpapír ágyon, egy emberi szív feküdt.

10

– Hol vannak a többiek?

Charlie az aktáját szorongatva nézett végig a Súlyos Bűncselekmények Osztályán. Nagyon furcsa volt újra itt lenni, de még furcsábbá tette a helyzetet, hogy teljesen üresnek tűnt az iroda.

– Gyilkosság az Empress Roadon. Grace felügyelő ott van a csapat nagy részével – válaszolta Fortune nyomozó, aki csak nehezen tudta elrejteni sértettségét, amiért őt itt hagyták. Jóeszű, lelkiismeretes rendőr volt, egyike a Southamptoni Központi Kapitányságon szolgáló néhány fekete zsarunak.

Többre volt hivatott, és Charlie tudta, hogy nagyon dühös lehet, amiért itt kellett maradnia, hogy őt pásztorolja a visszatérésekor. Charlie ideges volt, fél órával korábban érkezett, és a fogadóbizottság hiánya csak rontott a dolgon. Szándékosan alakították így? Ezzel akarják Charlie tudtára adni, hogy nemkívánatos személy?

– Mit tudunk erről az ügyről? – kérdezte Charlie az aktájára mutatva, és megpróbált tőle telhetően szakmai érdeklődést mutatni.

– Szexmunkás, egy kocsi csomagtartójában találták meg a holttestét. A gyilkosok csúnyán elintézték, ami megnehezítette az azonosítást, de a DNS megoldotta a dolgot. Szerepelt az adatbázisunkban, megtalálod a priuszát a harmadik oldalon.

Charlie belelapozott az aktába. A halott lány – egy Alexia Louszko nevű lengyel nő – bombázó volt, amíg élt, sötét gesztenyebarna hajú, sok piercinggel és tetoválással, feltöltött párnaajakkal. Aki szerette a gótikust, annak bejött. Még a rendőrségi fotóján is lehengerlően erotikus benyomást keltett. Csupa mitológiai vadállatot varratott magára, amitől őserejű animális lénynek tűnt.

– Utolsó ismert címe egy lakás a Bedford Place közelében – mondta segítőkészen Fortune nyomozó.

– Akkor menjünk oda – felelte Charlie, mit sem törődve azzal, hogy a kollégája láthatóan le akarta tudni a dolgot.

– Te vezetsz vagy én?

Southampton szexmunkásainak legtöbbje a St Mary’s vagy a Portswood negyedben lakott, diákokkal, drogosokkal és illegális bevándorlókkal keveredve. Ezért már önmagában is érdekes volt, hogy Alexia a Bedford Place-nél, az elegánsabb klubok és bárok környezetében élt.

Egy évvel ezelőtt letartóztatták utcai prostitúcióért, de jól kellett keresnie, ha megengedhette magának, hogy ilyen jó helyen lakjon.

A berendezés csak erősítette ezt a benyomást. A rendőrigazolvánnyal szembesülő gondnok kénytelen-kelletlen beengedte a nyomozókat, és amíg Fortune kikérdezte, Charlie átvizsgálta a helyet. Nemrég felújított, amerikai konyhás lakás volt mérsékelt árú, de divatos bútorokkal. A sarokkanapé és a nagy plazmatévé mellett volt még egy üvegasztal, egy presszógép és egy retró zenegép. A fenébe is, jobban nézett ki, mint Charlie-ék otthona. Eleget keresett ez a lány a középosztályos színvonalhoz, vagy kitartotta valaki? A szeretője? A stricije? Vagy zsarolt valakit?

Kihagyva a konyhát Charlie a hálószobát vette szemügyre. Feltűnően tiszta és rendes volt. Latexkesztyűt húzva hozzálátott a kutatáshoz. A gardrób tele volt ruhákkal, a fiókokban fehérnemű és domina kellékek, az ágy szépen bevetve. Az éjjeliszekrényen egy papírkötésű könyv – egy lengyel szerzőtől, akiről Charlie még nem hallott. És ennyi. Tényleg csak ennyi?

A fürdőszoba sem kínált több érdekességet. Charlie a tárolóhelyiséggel folytatta, ami egyszerre szolgált ruhaszárítóként és miniirodaként. Egy telefon és egy olcsó laptop volt a kopott asztalon. Charlie bekapcsolta a gépet. Hangosan felzúgott, mintha működésbe lépne, de üres maradt a képernyő. Charlie lenyomott néhány billentyűt. Még mindig semmi.