A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

George Orwell: Down and Out in Paris and London

Penguin Books, 2001, London

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Borítóterv Szabó Levente

Hungarian translation © Kőrös László 2001, 2023

© Trubadúr Kiadó, 2023

Felelős kiadó Földes Tamás

ISBN 978-963-656-012-6

Hungarian translation © Kardos Tibor jogutódjai, 2023

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2023

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

Ó, sajgó seb, szegénység szégyene!

CHAUCER

I.

Rue du Coq d’Or, Párizs, reggel hét óra. Az utcáról dühödt, fuldokló acsarkodás hallatszik. Madame Monce, az enyémmel szemközti garniszálló tulajdonosa kiállt a járdára, hogy onnan intézzen szózatot egy harmadik emeleti lakójához. Meztelen lábán papucs, szürke haja zilált tincsekben lóg.

Madame Monce:

– Sacrée salope!{1} Hányszor mondjam még, hogy a poloskát ne a tapétán mázold szét?! Vagy azt hiszed, megvetted a hotelt? Te miért nem tudod kidobni őket az ablakon, mint bárki más? Espèce de traînée!{2}

A nő a harmadikról:

– Va donc, eh! Vieille vache!{3}

Mindkét oldalon egymás után csapódtak ki az ablakok, hogy bősz kánonként csakhamar a fél utca beleártsa magát a viszályba. A hangzavar vagy tíz perc múlva váratlan elült, mikor egy lovasszázad vonult át az utcán, s a kifulladt lakók elnémultak, hogy inkább azt bámulják.

Mindezt csak ízelítőül szántam, hogy felidézzem a rue du Coq d’Or légkörét. Nem mintha a veszekedés lett volna az egyetlen esemény – de tény, hogy nem múlt el reggel legalább egy ilyen összecsapás nélkül.

Az utca sajátos karakterét nappal a perlekedés, az árusok rekedt kántálása s a macskakövön narancshéjat rugdosó kölykök lármája adta meg, éjszakánként pedig a részegek nótázása, s a savanykás bűzfelhőtől kísért, zörgő szemeteskordék.

Keskeny utcácska volt ez, már-már szakadék a meredek, hámló házfalak között, melyek oly furcsán dőltek egymásnak, mintha csak félúton megmeredtek volna összerogytukban. Minden ház garniszállóként működött, dugig megtöltve bérlőkkel, főképpen lengyelekkel, arabokkal és olaszokkal. A szállók alján apró bisztrók lapultak, ahol a kuncsaft pár frankért derekasan leihatta magát. Szombat esténként a környék férfilakóinak legalább egyharmada részeg volt. Nők miatt mentek ölre, s az arab kubikosokkal, akik a legolcsóbb szállókat lakták, kiváltképp gyakran támadtak rejtélyes csetepaték, amiket jórészt székekkel, olykor revolverekkel vívtak meg a felek. Az utcába rendőrök éjszakánként csak párban merészkedtek be; igencsak rossz hírű, zajos helynek számított ez. Mégis: e lármás és lepusztult közegben, hogy, hogy nem, franciák is éltek: tisztes boltosok, pékek, mosodások és más effélék, akik maguknak való, konok elszántsággal idővel kisebb vagyont halmoztak fel. Ám egészében a rue du Coq d’Or jellegzetes párizsi szegénykvártély volt.

Az én lakóhelyem az Hôtel des Trois Moineaux{4} nevet viselte. A sötét, roskatag, ötszintes nyomortanyát fából készült válaszfalakkal osztották negyven helyiségre. A szobák szűkek és emberemlékezet óta mocskosak voltak, minthogy a patronne,{5} Madame F. nem tartott cselédlányt, a maga idejéből pedig még alkalmi söprögetésre sem futotta. Az ujjnyi vékony válaszfalak repedéseit rózsaszín csomagolópapír-rétegekkel igyekeztek elfedni, melyek egymástól elválva poloskák egész légióinak nyújtottak menedéket. E szapora rovarok a mennyezet alatt nappal látványos menetgyakorlatokat tartottak, éjszakánként pedig vérszomjas támadásokat intéztek a lakók ellen, akik pár óránként kénytelenek voltak felkelni, hogy dühödt ellencsapásként százszámra öldössék őket. Ha a férgek rohamát már nem állhatták tovább, a bérlők ként égettek, hogy átűzzék őket a szomszédba – mire a szomszéd megtorlásul maga is kikénezte a vackát, visszaküldvén a betolakodókat. Koszos, ám azért otthonos hely volt ez, Madame F. és a férje pedig jóravaló emberek. A szobákért heti bért kértek, ami harminctól ötven frankig terjedt.

A lakók folyvást cserélődtek, s jórészt külföldiek voltak, akik poggyász nélkül érkeztek, egy-két hétre meghúzták magukat, majd továbbálltak. Sokféle szerzet megfordult itt: útkövező, kőműves, kubikos éppúgy akadt köztük, mint diák, örömlány vagy éppen rongyszedő. Némelyikük elképesztő szegénységben élt. Legfelül, az egyik padlásszobában lakott például egy bolgár diák, aki amerikai exportra szánt drága divatcipőket varrt bérmunkában. Hajnali hattól délig az ágyán gubbasztva megvarrt tizenkét párat (amiért csupán harmincöt frankot kapott!), aztán a nap hátralévő részében a Sorbonne előadásait hallgatta buzgón. Egyházi pályára készült; szobája padlóján, a bőrök közt, kihajtott teológiai munkák hevertek szerteszét. Egy másik szobában egy orosz nő lakott a fiával, aki művésznek mondta magát. Az anya napi tizenhat órát dolgozott, zoknit stoppolt (huszonöt centime-ért darabját!), amíg fia a Montparnasse kávéházaiban lebzselt ficsúrosan kiöltözve. Egy egyágyas szobát két lakó vett ki, mivel egyikük nappal, másikuk éjszaka járt el dolgozni. Ismét másutt egy özvegyember aludt két felnőtt lányával egy ágyban, akik mindketten tüdőbajosak voltak.

Szállónkban jó néhány fura figura lakott. Párizs szegénynegyedei mágnesként vonzzák a különcöket, mindazon kátyúba jutott, magányos félbolondokat, akik már nem is igyekeznek tisztes átlagpolgárnak álcázni magukat. A szegénység éppúgy mentesíti őket a szokványos magatartásnormák alól, mint másokat a pénzük a munkakényszer alól. Szállónk némely lakója csakugyan már-már leírhatatlan csodabogár volt.

Példának okáért Rougier-ék: e lerongyolódott, idős, törpe termetű házaspár, amely sajátos mesterséget űzött. Képeslapokat árultak a boulevard St. Michelen, méghozzá rafinált trükkel szakasztott úgy, ahogy a pajzán képeket szokás: lezárt borítékban – holott az ő képeik csupa Loire menti kastélyt ábrázoltak. A vevők persze csak utólag fedezték fel e turpisságot, és restelltek visszatérni, hogy reklamáljanak. Rougier-ék hetente mintegy száz frankot kerestek, amiből szigorú beosztással megengedhették maguknak, hogy folyvást félrészegek legyenek, miközben bendőjüket csak félig töltik meg. Vackukon annyi mocsok gyűlt fel, hogy bűze az alattuk lévő szintre is lehatolt. Madame F. váltig állította, hogy a két vénség már vagy négy éve nem vetette le magáról göncét.

Vagy ott volt Henri, a csatornatisztító… Magas, mélabús ábrázatú, göndör hajú férfi volt, aki combközépig érő csizmáiban eleve regényesen festett. Az ő különlegességét az adta, hogy akár napokon át képes volt hallgatni, s csak olyankor szólalt meg, ha munkája feltétlenül megkívánta. Alig egy évvel korábban tisztes állása volt egy milliomos sofőrjeként, még pénzt is tett félre. Egy nap azonban szerelmes lett, s miután a lány visszautasította, önuralmát vesztve belérúgott. A férfias rúgástól azután a hölgy is heves szenvedélyre lobbant Henri iránt… Két hétig együtt éltek, s elvertek vagy ezer frankot a férfi megspórolt pénzéből. De a lány végül hűtlen lett, Henri pedig kést döfött a karjába, amiért fél évre ítélték. A megkéselt lány minden addiginál szerelmesebb lett Henriba, kibékültek, s eltervezték, hogy ha a férfi szabadul, vesz majd egy taxit, egybekelnek, és letelepednek valahol. Ám alig két hétre rá a lány újból félrelépett, s mire Henri kijött a börtönből, már gyereket várt. Henri ezúttal nem vágta belé a kést. Maradék pénzét kivette a bankból, s miután egy hónap alatt mind elitta, ismét rács mögé került, majd beállt csatornamunkásnak. Minderről senki se bírhatta szóra. Ha megkérdezték, miért végez ilyen aljamunkát, válasz helyett csak keresztbe tette csuklóit, s a fejével délnek intett, a börtön felé. Balsorsa, úgy tűnik, egyik napról a másikra féleszűt csinált belőle.

Ott volt azután R., egy angol fiatalember, aki az év egyik felét Putney-ban a szüleinél, a másikat Franciaországban töltötte. Itteni időzése alatt napi négy, szombatonként hat liter bort döntött magába, s egy ízben még az Azori-szigetekig is képes volt elhajózni, csak mert a bor ott, úgy hírlett, olcsóbb, mint bárhol Európában. Kedves, szelíd lény volt, sohasem lármázott, kötözködött – bár kijózanodnia sem sikerült soha. Déltájban kelt, majd egészen éjfélig bisztróbeli zugában üldögélt, csöndben és elszántan vedelve. Miközben egyre jobban leitta magát, finom, nőies hangján antik bútorokról tartott kiselőadást. Rajtam kívül ő volt az egyetlen angol a negyedben.

Számos különc akadt még: így a román „Monsieur Jules”, akinek egyik szeme üvegből volt, bár ezt hevesen tagadta, Foureaux, a limousini kőműves, Roucolle, a fösvény – bár ő már nem élt, mikor én a negyed lakója lettem –, vagy épp Laurent, a vén rongyszedő, aki saját névaláírását is egy darab papírról másolta, melyet folyton a zsebében hordott. Egyszer talán, ha kerülne rá idő, érdemes lenne megírni egyikük-másikuk élettörténetét. Ám a környék lakóit nem pusztán kuriózumként kívánom bemutatni, hanem mert valamennyien részesei egy történetnek, e könyv tárgyának. A szegénységről írok, a valódi nélkülözésről, amit a magam bőrén itt, e párizsi nyomornegyedben tapasztaltam meg elsőként. A nyomornegyed, minden szennyével és különc szerzetével, azelőtt számomra is csak az elesettség távoli példatára volt, ám utóbb magam is alámerültem ebben a közegben. Nos, éppen ez indít arra, hogy próbáljak híven számot adni arról, milyen is nap mint nap benne élni.

II.

A negyed életének bemutatását a bisztróval kell kezdjem… A miénk, az Hôtel des Trois Moineaux földszintjén egy téglapadlós, szűk kis helyiség volt, félig az alagsorban, bor áztatta asztalokkal, a falon egy gyászmenet fotójával, melyen mementóként a „Credit est mort”{6} felirat állt. Asztalainál vörös sálas munkások jókora bicskáikkal a kolbászt szelik, Madame F., e derék auvergne-i parasztasszony, kinek ábrázata leginkább egy öntudatos tehénre emlékeztet, naphosszat csak malagabort iszik „a gyomra végett”… A vendégek apéritifben kockáznak, a „Les fraises et framboises”-t{7} éneklik, avagy Madelonról dalolnak, aki így szólt: „Comment épouser un soldat, moi qui aime tout le régiment?”,{8} és ritka fesztelenséggel ölelgetik alkalmi párjukat. Esténként a fél hotel a bisztróban gyülekezik. Bárcsak akadna Londonban is kocsma, amely csupán negyedennyire is vidám hely volna.

A bisztróban rendesen fura beszédeket hallani, például Charlie, egy itteni kuriozitás szájából. Charlie otthon és az iskolában amolyan mintagyerek lehetett, talán ezért is menekült el hazulról, hogy valahol távol a nagyvilágban hébe-hóba érkező pénzküldeményekből éljen. Olvasóm képzeljen maga elé egy egészségtől majd kicsattanó ifjút, ártatlan, pirospozsgás képpel, kisfiúsan lágy, barna fürtökkel és nedvesen csillogó, élénk meggypiros ajkakkal. Lába kicsi, karja feltűnően kurta, kézfeje gödröcskés, akár egy csecsemőé. Beszéd közben folyton hányja-veti magát, már-már táncra perdül, mint akit majd szétvet a túlhabzó életkedv, s emiatt egy pillanatra sem lehet nyugta. Délután három óra van, a bisztróban csak Madame F. s néhány munkanélküli gunnyaszt; ám Charlie-nak, aki szóval tartja őket, bármily közönség megteszi, csak beszélhessen magáról. Kéjesen görgeti nyelvén a szavakat, úgy deklamál, akár egy barikádszónok, miközben kurta kezével szüntelen ágál, apró malacszemével lelkesen hunyorog. Mindez valami legyűrhetetlen, elemi viszolygást kelt a szemlélőben.

Mint mindig, Charlie ezúttal is kedvenc témájáról, a szerelemről beszél:

– Ah, l’amour, l’amour! Ah, que les femmes m’ont tué!{9} Sajnos, messieurs et dames,{10} tönkretettek a nők, méghozzá reménytelenül. Huszonkét éves vagyok, s lám, az élet máris elnyűtt, elhasznált egészen… Pedig mi mindent láttam, a bölcsesség micsoda mélységes titkai tárultak fel előttem! Mily nagyszerű érzés is az igaz tudás birtokába jutni, a szó legtisztább értelmében civilizált emberré – raffiné-vé és vicieux-vé{11} – válni stb. stb.

Messieurs et dames, úgy látom, szomorúak. Ah, mais la vie est belle{12} – búsulni nem szabad. Könyörgök, legyenek vidámabbak, legalább egy csöppet!

Fíl háj ze boul vid Szémiön vájn,

Vi vil not szink of szímösz lájk zisz!{13}

Ah, que la vie est belle!{14} Hallgassanak rám, messieurs et dames, bőséges tapasztalataim alapján a szerelemről fogok beszélni. Feltárom önöknek, mi is a szerelem valódi titka – az igazi érzékiség, ama magasabb rendű, kifinomult élvezet, amit csakis a civilizált férfinak tartogat az élet. Elmondom önöknek életem legboldogabb napját. Sajnos az az idő elmúlt, midőn e boldogságot a maga teljességében élvezhettem. El mindörökre, mára még a lehetősége is oda, mi több, már vágyni se vágyom utána…

Nos, hát figyeljenek… Két éve történt, mikor a bátyám, aki ügyvéd, épp Párizsban járt. A szüleim meghagyták neki, hogy keressen fel, és vigyen el egy étterembe vacsorázni. A bátyám és én gyűlöljük egymást, ám mégse mert nyíltan ellenszegülni szüleink óhajának. Megvacsoráztunk hát, ő pedig megivott utána három üveg bordóit, és istenesen berúgott. Hazacipeltem a szállodájába, s útközben vettem egy üveg konyakot, amiből nyomban belédiktáltam egy vizespohárnyit, amint a szobájába felértünk, mondván, hogy ettől majd kijózanodik. Megitta, majd nem sokra rá holtrészegen elterült. Felemeltem, s az ágynak döntöttem, hogy átkutassam a zsebeit. Ezeregyszáz frankot találtam nála, amit zsebre gyűrve lerohantam a lépcsőn, beugrottam egy taxiba, s elmenekültem. Bátyám nem tudta a címem – így hát biztonságban voltam.

És vajon hová visz a férfi útja, ha egy kis pénze akad? Hát persze: a bordélyba! Ám azt nem hiszik, ugye, hogy valami kubikosnak való, alpári kicsapongásra vesztegettem az időmet? Ó nem, kultúrember nem vetemedik ilyesmire! Finnyás is voltam, exigeant,{15} hisz tudják, mert ezer frank ficánkolt a zsebemben. Már majdnem éjfél volt, mikor rájöttem, mire vágyom. A véletlen összehozott egy tizennyolc éves, igen-igen snájdig fiúval, aki en smoking volt és á l’américaine frizurát viselt, s egy csöndes kis bisztróban, a körutaktól távol beszélgettünk. Igazán remekül megértettük egymást azzal a fiúval. Hamarosan fogadtunk is egy taxit, és elhajtottunk.

A kocsi egy szűk, elhagyott utcában állt meg, amit csak egyetlen gázlámpa sápadt fénye világított meg. A kövezeten pocsolyák sötétlettek, s az utca egyik oldalán végig egy kolostor magas kőfala húzódott. Kalauzom egy jókora, betört ablakú, romos házhoz vezetett, és többször is kopogtatott az ajtón. Kisvártatva léptek zaja hallatszott, majd reteszek csattantak, és az ajtó résnyire kinyílt. A résen egy kéz nyúlt ki, egy nagy, karmos kéz, amit égnek meredő tenyérrel, pénzt követelve dugott valaki az orrunk alá.

Vezetőm betolta a lábát az ajtórésbe és megkérdezte:

– Mennyit kér?

– Ezer frankot – felelt egy női hang. – Most mindjárt, különben mehet a dolgára.

Átnyújtottam a pénzt, a maradék száz frankot pedig kísérőmnek adtam, aki jó éjt kívánt, s azzal magamra hagyott. Hallottam, amint a hang odabent megszámolja a bankjegyeket, majd egy vézna, vénséges vén, varjúra emlékeztető, fekete ruhás öregasszony dugta ki az orrát, és gyanakvón végigmért, mielőtt beengedett volna. Odabent koromsötét volt, s én mit sem láttam egy pisla gázlángon kívül, melynek gyönge fénye egy tenyérnyi csupasz faldarabot világított be, miközben minden mást csak még nagyobb sötétségbe vont. A levegőben patkány- és porszag terjengett. Az öregasszony a gázégő lángján szó nélkül meggyújtott egy gyertyát, s azzal egy kövezett folyosón elbotorkált egy pincelejáróig. Némán követtem.

– Voilá{16} – mondta. – Menjen csak le a pincébe, ott aztán felőlem csinálhat, amit akar… Én nem látok, nem hallok, nem tudok semmit. Azt csinál, amit akar… Érti? Amit csak akar!

Ah, messieurs, kell-e mondjam, de hisz forcément{17} maguk is ismerik ezt az érzést, ily pillanatokban borzongás fut végig az emberen, félig az örömtől, félig a rémülettől… Tapogatózva ereszkedtem le a lépcsőn, hallottam minden egyes lélegzetvételemet és lépteim koppanását a kövön, különben süket csönd volt. A lépcső alján kezem egy villanykapcsolóra tévedt, elfordítottam, mire a mennyezeten kigyúltak egy tizenkét karú csillár gömbjei, vöröses fénnyel árasztva el az egész pincét. És íme, nem is pincében, hanem egy tágas, fényűzőn berendezett, minden ízében vöröses fényben pompázó hálószobában találtam magam. Képzeljék csak maguk elé, messieurs et dames! Vörös szőnyeg a földön, vörös tapéta a falakon, vörös bársonykárpit a székeken, még a mennyezet is vörös volt, minden csupa vörös, csak úgy perzselte az ember szemét. Tömény és fullasztó vörös szín volt ez, mintha a fény vérrel teli üvegtálakon át szivárgott volna alá. A helyiség túlsó végében egy hatalmas franciaágy állt, melyen az ágytakaró éppúgy vörös volt, mint minden más, s egy vörös ruhás lány hevert rajta. Ahogy meglátott, mindjárt összerezzent, s próbálta elrejteni térdeit rövid ruhája alá.

Megálltam az ajtóban. „Gyere csak, csibém!” – kiáltottam rá diadallal.

Félelmében vacogni kezdett, ám én egy ugrással máris ágyánál termettem. Megpróbált elmenekülni előlem, de én torkon ragadtam – így ni, látják? – keményen! Irgalomért esedezett, én azonban keményen tartottam, s a hajánál fogva hátrakényszerítettem a fejét, hogy az arcába nézzek. Talán húszéves se volt még; arca széles és kifejezéstelen, bamba gyermekábrázatát vastagon fedte a púder és festék, buta, kék szeme áthatón ragyogott a vörös fényben, telve rémülettel és elgyötörtséggel, amit csak az efféle nők tekintetében láthat az ember. Semmi kétség, valami parasztlányféle lehetett, akit a szülei eladtak rabszolgának.

Egyetlen szó nélkül lerántottam az ágyról, a földre dobtam, s akár egy tigris, rávetettem magam! Ó, micsoda mámoros, leírhatatlanul gyönyörteli pillanat volt az! Íme, messieurs et dames, ezt kívánom csak megmutatni önöknek, voilá l’amour!{18} Íme, az igazi szerelem, az egyetlen dolog, amiért megszületni érdemes volt, amihez képest minden tudás és eszme, minden filozófia és vallás, minden szép szavunk és fennkölt gondolatunk éppoly talmi és szürke, akár a hamu. Ha valaki csak egyszer is megízleli e gyönyört – a valódi szerelemét! –, ugyan mit tartogathat még annak a világ, ami olcsó és silány élvezetnél többnek tűnhet?

Egyre dühödtebben gyűrtem magam alá, mind újabb rohamokkal szorongatva. A lány kétségbeesetten szabadulni próbált, irgalomért könyörgött, de én csak nevettem rajta.

„Irgalom?! Hát azt hiszed, irgalmaskodni jöttem én ide? Talán ezért fizettem érted ezer frankot?” Esküszöm, messieurs et dames, ha nincs az átkozott törvény, ami indulatainkat gúzsba köti, ott helyben végzek vele…

Ó, hogy sikongott halálra vált kétségbeesésében! Ám hiába, senki se hallhatta, mélyen a párizsi utcák alatt oly magunkban voltunk, akár egy piramis belsejében! A lány arcát már könnyek áztatták, megannyi hosszú szennycsíkban mosva alá a púdert. Ó, micsoda megismételhetetlen élmény! Önöknek, messieurs et dames, akik nem ismerik a szerelem efféle kifinomultabb élvezeteit, nyilván felfoghatatlan e kéj. És most, hogy ifjúságom – ó, ifjúság! – elszállt, többé én se láthatom oly nagyszerűnek az életet, mint akkor és ott.

Igen, a káprázat elmúlt – el mindörökre… Ó, mily szegényes, mulandó és csalóka is az ember öröme! Hisz végül is – car en réalité{19} – meddig tart a szerelem csúcspillanata? Semeddig, egy szemhunyásig, alig egy másodpercig. Egy másodperc önkívület, azután… por és hamu, újra a semmi.

Így hát, bár csak egy pillanatra, átéltem a legnagyobb boldogságot, a legmagasabb rendű, legkifinomultabb érzést, amit csak emberi lény átélhet. Amikor pedig véget ért, ott maradtam, vacogva, ahogy dérütött vadrózsa, elhányva szirmait… Egyszerre minden vadságom, minden szenvedélyem elenyészett. Közönyös és ernyedt lettem, talmi bűnbánat kerülgetett; érzelmeim hirtelen pálfordulásában még talán szántam is azt a padlón zokogó, nyomorult teremtést. Hát nem émelyítő, hogy ilyen közönséges érzelmek prédái vagyunk? Nem néztem többé a lányra; másra se vágytam, csak szabadulni onnét. Felsiettem a pincelépcsőn, ki az utcára… Odakint sötét és csípős hideg volt, az utcán egy lélek sem járt, magányos lépteim visszhangoztak a kövezeten. Egy fillérem se maradt, még taxit sem fogadhattam. Egyedül ballagtam haza hideg és elhagyatott szobámba.

Nos, messieurs et dames, íme a történet, amit ígértem – a Szerelemről, és életem legboldogabb napjáról…

Fura figura volt ez a Charlie… Mindezt inkább csak példaként szántam, annak érzékeltetésére, hogy a különcök micsoda tarka sokasága tenyészett a rue du Coq d’Or tájékán.

III.

Vagy másfél évig éltem a rue du Coq d’Or környékén. Egy napon végül arra ébredtem, hogy már csak négyszázötven frankom van, s ezenkívül legfeljebb heti harminchat frankra számíthatok angol nyelvóráim fejében. Mindaddig csak a pillanatnak éltem, ám most beláttam: sürgősen tennem kell valamit. Elhatároztam hát, hogy nekilátok munkát keresni, miután kétszáz frankot egyhavi lakbérként előre kifizettem – mint utólag kiderült, bölcs előrelátással… Maradék kétszázötven frankomból és az angolórákból még egy hónapig kihúzhattam, s ez idő alatt remélhettem, valahol majd csak sikerül munkát találnom. Azt gondoltam: felcsapok idegenvezetőnek egy turistairodánál, esetleg tolmácsnak… Csakhogy e tervemet egy apró baleset dugába döntötte.

Nem sokkal korábban egy olasz fiatalember költözött a szállónkba, aki zeneszerzőnek mondta magát. Ezzel együtt kezdettől gyanús alaknak tűnt, mivel pofaszakállat viselt, akár a kültelki szélhámosok vagy a rátarti értelmiségiek, s ekképp senki se tudta biztosan, hogy miféle osztályba is sorolja. Külsejét Madame F. se találta bizalomkeltőnek, előre elkérte hát tőle a heti lakbért. Az olasz fizetett, és hat éjszakára meghúzta magát a szállón. Ez idő alatt sikerült álkulcsokat készítenie a zárakhoz, s az utolsó éjjel kifosztott egy tucatnyi szobát – köztük az enyémet is… Szerencsére a ruhám zsebében lapuló frankok elkerülték a figyelmét, így nem maradtam teljesen pénz nélkül. Minden „vagyonom” negyvenhét frankra apadt – ami mindössze hét font, tíz penny.

E váratlan csapás egyszerre meghiúsította tervemet, hogy munka után nézzek. Attól fogva napi hat frankból kellett megélnem, s ez fogós feladványként sokkal inkább igénybe vette erőimet, semhogy bármi másra gondolhattam volna. Valójában most kezdtem csak közelről ismerkedni a nyomorral; bár napi hat frankból élni még nem éppen nyomorszint, de vészesen közelít ahhoz. Hat frank annyi, mint egy shilling – s ha valaki érti a módját, Párizsban megélhet ennyiből. Ámbár nem kevés vesződséggel…

Mindenesetre furcsa érzés első ízben megtapasztalni a szegénységet. Már azelőtt is épp eleget gondoltunk rá, hisz egész életünkben mástól se tartottunk, jóllehet tudván tudtuk: előbb-utóbb bennünket sem kerül majd el, s most mégis kiderül, hogy a maga köznapi valóságában egészen másként fest, mint amilyennek korábban elképzeltük. Azt hittük, szegénynek lenni szimpla ügy, holott végtelenül bonyolult. Úgy véltük: szörnyű lesz, holott csak mocskos és unalmas. Eleinte csak a szegénység furcsa alantasságát érzékeljük, a lecsúszás kérlelhetetlen folyamatát, ami velünk is végbemegy, a nyomor köznapi rafinériáját, az állandó krajcároskodást.

Aztán a szegénység velejárójaként felfedezzük magunkon az örökös színlelést, rejtőzködést. Egy nap odáig süllyedünk, hogy napi hat frankkal kell beérnünk. E drámai felismerést azonban makacsul próbáljuk takargatni a világ szeme elől, továbbra is úgy téve, mintha addigi életvitelünk mit sem változott volna. Emiatt aztán sűrű hazugsághálóba bonyolódunk, ami végül nemhogy könnyítené, de még inkább megnehezíti helyzetünket. Többé nem adhatjuk a ruhánkat tisztítóba, s ha a mosodás az utcán megállít elmaradásunk okát firtatva, csak zavartan motyogunk valamit, mire azt gondolja: „nyilván már mással mosat!”, s egy életre ellenségünk lesz… A trafikos ámuldozik, hogy egyszerre leszoktunk a dohányzásról… Leveleink érkeznek, melyek feladói sürgős választ kérnek, ám hiába, bélyegre már nem futja… Vagy ott van az étkezés, e mind közül talán legkomiszabb napi próbatétel… Az ember déltájban szépen kisétál, mintha étterembe indulna, bóklászik egy órát a Luxembourg-kertben, elnézve a galambokat, majd zsebében hazacsempészi hitvány elemózsiáját. Kenyéren és margarinon vagy kenyéren és boron él – ám még e sivár menüjét is a kényszerű látszattartás adagolja. A szokásos baguette helyett kénytelen rozskenyeret venni, mert bár a rozscipók drágábbak, legalább beleférnek a kabátzsebbe, és hazacsempészhetők. Mindez napi egy frank eltékozlásával jár! A látszat kedvéért olykor le kell szurkolni hatvan centime-ot egy italért, hogy aztán keservesen megkoplaljuk e könnyelműséget. Ágyneműnk szennyes lesz, szappanunk, borotvapengénk elfogy, és nincs helyette másik. Hajunk nyírásért kiált, mire magunk próbáljuk levágni, ám az eredmény oly rémes, hogy végül mégis a borbélynál kötünk ki, aki egynapi élelmünk árától szabadít meg. Minduntalan hazudnunk kell – és milyen drágán…

Ráébredünk napi hat frankunk roppant becsére. Hisz elég egy aprócska baleset, hogy orvul elorozza aznapi betevőnket… Fél liter tejünket, amit maradék nyolcvan centime-unkon vettünk, éppen a spirituszfőzőre tesszük forralni, mikor egy poloska végigfut a kezünk fején, körmünkkel lepöcköljük, az meg puff, egyenesen a tejbe pottyan. Mi mást tehetünk, kiöntjük, hogy aztán nyeljük az éhkoppot.

Elmegyünk a pékhez egy fél kiló kenyérért, sorba állunk és várunk, miközben az eladólány egy másik vevőt szolgál ki. A lány ügyetlen, a kért félkilósnál nagyobb darabot szel le. „Pardon, monsieur – mondja –, ugye nem baj, ha két sou-val több?” Fél kiló kenyér egy frankba kerül, s nekünk éppen egy frankunk van. Arra gondolva, hogy netán tőlünk is kér majd két sou-t, mi pedig kénytelenek leszünk bevallani, hogy nincs, máris pánikba esünk. Órákig gyűjtjük az erőt, míg ismét próbálkozni merünk egy pékségben.

Betérünk a zöldségeshez egy kiló krumplit venni egy frankért. Igen ám, csakhogy fél marék aprónk közt gonoszul meglapul egy belga érme is, amit a boltos nem fogad el. Szégyenkezve kisompolygunk az üzletből, ahová soha többé nem merészkedünk.

Egy jobb negyedben bóklászva észrevesszük, hogy egy tehetős barátunk tart felénk. Nehogy találkozzunk vele, sebtében beugrunk a legközelebbi kávéházba. S ha már ott vagyunk, muszáj rendelni is valamit; leszurkoljuk hát utolsó ötven centime-unkat egy csésze feketéért, amiben csakhamar egy döglött legyet találunk. Napjában százával érhet bennünket ilyen baleset. Mindez szükségképp hozzátartozik a nélkülözéshez.

Megtapasztaljuk az éhség valódi kínját, amint kenyérrel és hitvány margarinnal a gyomrunkban bámuljuk a kirakatokat. Mindenütt pazar bőséggel felhalmozott ínyencségek kihívó látványa fogad: egész malacok, vég nélküli kolbászfüzérek, frissen sült kenyerek kosárszám, hófehér vajtömbök, burgonyahegyek, malomkőszerű, óriási Gruyère sajtok… Ennyi élelem láttán már-már nyálat ereszt az önsajnálat. Elgondoljuk, mi lenne, ha felkapnánk egy cipót, s elfutnánk vele, hogy még mielőtt elkapnak, sietve magunkba tömjük – ám gyávaságunk meggyőzi gyomrunkat, s inkább lemondunk a vakmerő tervről.

Felfedezzük az unalmat, ami éppúgy elválaszthatatlan a szegénységtől. Olykor semmi tennivalónk nincsen, s az alultápláltság következtében már nem is érdeklődünk semmi iránt. Fél napokat heverünk az ágyon, s úgy érezzük magunkat, mint Baudelaire költeményében a jeune squelette,{20} már csak az étel tudna felkelteni. Rádöbbenünk, hogy aki egy álló hétig csak kenyéren és margarinon élt, nem ember többé, csupán egy korgó gyomor meg néhány járulékos szerv.

Nos, nagyjából így fest az élet – a sivár lajstromot itt félbehagyva – napi hat frankból. Sok ezer ember él így Párizsban: nyomorgó művészek, diákok és prostituáltak, s ha elpártol a szerencséje: a legkülönfélébb munkanélküli. A külvárosokat mintha más egyéb se tapasztaná egybe, mint ez a végtelen nyomorúság.

Így éltem magam is vagy három héten át. A negyvenhét frank hamar elfogyott, nekem pedig sürgősen tennem kellett valamit, már amire az angolórákért kapott heti harminchat frank lehetőséget kínált. Kezdő koplalóként ügyetlenül bántam a pénzzel, s néha egy egész napig nem ettem. Ilyenkor eladogattam néhány jobb ruhámat, melyeket kis csomagokban csempésztem ki a hotelból, hogy elvigyem a rue de la Montaigne St. Geneviève-i ócskáshoz. A boltos, egy vörös hajú zsidó, ritka mogorva alak volt, akiből némely ügyfele valóságos dührohamot váltott ki. Viselkedése láttán az ember azt gondolhatta volna: eleve személyes sértésnek veszi, ha kuncsaftjai felkeresik. „Merde!{21} – fortyant fel ilyenkor –, maga már megint itt van? Hát mit képzel, mi ez itt? Talán ingyenkonyha?” Ráadásul szemérmetlenül keveset fizetett. Egy kalapért, amit huszonöt shillingért vettem, és alig hordtam még, öt frankot adott, egy pár jó cipőért szintén öt frankot, az ingek darabjáért egy frankot. Fizetés helyett szívesebben adott valamit cserébe, az volt a trükkje, hogy odalökött az embernek valami haszontalan holmit, majd úgy tett, mintha a másik azt elfogadta volna. Egyszer tanúja voltam, amint átvett egy rendes kabátot egy öregasszonytól, majd a kezébe nyomott két fehér biliárdgolyót, és még mielőtt amaz tiltakozhatott volna, kituszkolta az üzletből. Az ember, ha megengedhette volna magának, legszívesebben jól képen törölte volna.

Kínzó és nyomorúságos volt ez a három hét, és én számíthattam arra, hogy helyzetem csak még tovább romlik, mivel csakhamar lakbért kellett fizetnem. Mindenesetre a dolgok negyedannyira sem alakultak oly rosszul, mint gondoltam. Amikor ugyanis az ember a szegénység küszöbére jut, tesz egy nagy felfedezést, ami nyomban háttérbe szorítja a többit. Megismeri az unalmat, a kisszerű napi gondokat, a koplalás fortélyait, ám egyben felfedezi a szegénység nagyszerű kárpótlását is: hogy egyszerre leveszi vállunkról a jövő minden gondját-terhét. Hisz némi megszorítással csakugyan igaz: minél kevesebb a pénzünk, annál kevesebb okunk marad az aggódásra. Ha már csak száz frankunk van, hajlamosak vagyunk a leggyávább módon pánikba esni, ám egész másként viselkedünk, ha mindössze három frank lapul a zsebünkben. Három frank ugyanis épp elég, hogy másnapig kihúzzuk belőle, ennél hosszabb távra pedig amúgy se tervezhetünk. Az ember unatkozik, de nem szorong. Homályosan ugyan megfordul a fejében, hogy „ó borzalom, pár nap múlva már nem látok az éhségtől”, de gondolatai hamar másra terelődnek. A kenyér-margarin diéta bizonyos mértékig hatásos fájdalomcsillapító.

Ám van még egy másik érzés, ami nagy vigasz a szegénységben. Biztosra veszem, mindenki ismeri, aki a nyomort valaha is megtapasztalta, micsoda megkönnyebbülés, már-már gyönyörűség tudni magunkról, hogy kétségbevonhatatlanul a padlón vagyunk. Az ember oly sokszor beszélt a lecsúszásról, s lám, most, hogy maga is lecsúszott, a dolog egészen elviselhető. Az új helyzet temérdek szorongástól szabadít meg…

IV.

Egy napon angoltanári működésem váratlan véget ért. Az idő egyszerre melegre fordult, és egyik tanítványom lusta volt továbbra is leckéket venni tőlem, így hát kiadta utamat. A másik nyomtalanul eltűnt a szállásáról, és adósom maradt vagy tizenkét frankkal. Ott álltam mindössze harminc centimes-mal, egy szál cigaretta nélkül. Másfél napig nem ettem és nem dohányoztam, aztán látván, hogy nem húzhatom tovább, beraktam maradék holmimat egy bőröndbe, és elvittem a zálogházba. Többé már nem tehettem úgy, mintha volna pénzem, hisz nem vihettem ki a holmimat a szállodából anélkül, hogy azt Madame F. is jóváhagyta volna. Mégis, emlékszem, mennyire meglepte, hogy ahelyett, hogy ruháimat kicsempésztem volna, szóltam neki; hisz nálunk úgyszólván mindennapos esetnek számított, hogy egy-egy lakbérhátralékos elpárolgott.

Először jártam francia zálogházban. A bejárat egy grandiózus kőhomlokzat alatt nyílt, amelyre természetesen a „Liberté, Égalité, Fraternité”{22} jelszavait vésték (nota bene Franciaországban még a kerületi rendőrőrsök felett is ez áll!). A tágas, sivár, iskolai osztályteremre emlékeztető helyiség berendezése egyetlen pultból s egy hosszú sor padból állt. Odabent vagy negyven-ötven ember várakozott. Mindenki átnyújtotta a pult felett zálogtárgyát, majd leült és várt. Később, mikor a zálogházi becsüs megállapította értékét, elkiáltotta magát: „Numéro … – 50 frank – Elfogadja?” Az összeg néha csak tizenöt, tíz vagy öt frank volt – ám lett légyen bármennyi, szükségképp mindenki tudomást szerzett róla. Ahogy beléptem, a pultos ember, hangjában árnyalatnyi sértődöttséggel, épp ezt kiáltotta: „Numéro 83 – ide!”, majd kurtán füttyentett és intett, mintha csak egy kutyát szólítana magához. Numéro 83 a pulthoz lépett, szakállas öregember volt, nyakig begombolt kabátot és kirojtosodott nadrágot viselt. A zálogos szó nélkül átvetett a pulton egy batyut – nyilván értéktelennek találta. Ideát az a földre esett és kibomlott: négy gyapjúalsó volt benne. A jelenlévők önkéntelenül felnevettek. Szegény Numéro 83 összeszedte alsóit, s magában motyogva kicsoszogott.

A ruhák, amiket zálogba készültem adni, a bőrönddel együtt legalább húsz fontot értek. Azt reméltem, vagy tíz fontra biztosan felbecsülik, ennek negyede pedig (a zálogházban rendesen csak a becsült érték negyedét fizették ki) kétszázötven-háromszáz frank lett volna. Nyugodtan várakoztam hát, arra számítva, hogy legrosszabb esetben is kapok vagy kétszáz frankot.

A pultos végül az én számomat kiáltotta:

– Numéro 97!

– Igen – mondtam a padról felkelve.

– Hetven! Rendben?

Hetven frank tíz font értékű ruháért?! Ám hiába vitatkoztam volna; tanúja voltam, amint valaki alkudozni próbált: a pultos nyomban visszalökte a holmiját. Fogtam a pénzt és a zálogcédulát, s azzal kifordultam az ajtón. Most már tényleg csak annyi ruhám volt, amennyit viseltem; zakóm könyöke a végét járta, és a felsőkabátomat se vették volna zálogba – egyetlen luxusholmim egy váltás ing volt. Különben utóbb, mikor már késő volt, megtudtam, hogy a zálogházba bölcsebb délután menni. Az alkalmazottak mind franciák, s amíg nem esnek túl az ebéden – akárcsak honfitársaik többsége –, roppant mogorvák.

Ahogy hazaértem, Madame F. épp a bisztró padlóját söpörte. Feljött a lépcsőn, hogy néhány szót váltson velem. Már a szeme villanásából láttam, hogy erősen aggódik a lakbérem miatt.

– Na, mennyit kapott? – kérdezte. – Nem túl sokat, mi?

– Kétszázat – feleltem.

– Tiens!{23} – mondta meglepetten. – Nem is rossz… Jó drága holmik lehettek újkorukban azok az angol ruhák!

Az iménti kegyes hazugság, amivel egy sor bonyodalomtól próbáltam megkímélni magam, utóbb furcsamód igazsággá változott. Pár nap múlva épp kétszáz frankot kaptam egy újságcikkemért, amit – noha fájó szívvel – utolsó fillérig kifizettem lakbérre. Így, bár az elkövetkező hetekben az éhezés szélére kerültem, legalább nem voltam fedél nélkül.

Most már mindenképp munkát kellett találnom, s eszembe jutott egy Borisz nevezetű orosz pincér barátom, aki talán a segítségemre lehet. Egy kórházi rendelőben ismertem meg, ahol a bal lábát ízületi gyulladással kezelték. Azt mondta, ha valaha is nehézségem támad, csak bátran keressem meg.

Néhány szót szólnom kell itt Boriszról, hisz nem mindennapi ember volt, s jó ideig a közeli barátom. Termetes, katonás tartású, harmincöt körüli, jóképű férfi volt, bár miután beteg lett, a sok fekvéstől igencsak elhízott. Miként a legtöbb orosz menekültet, őt is sokat hányta-vetette az élet. Szüleit, akik gazdag emberek voltak, megölték a forradalom alatt, s ő maga a 2-es Szibériai Lövészeknél – Borisz szerint a legkiválóbb orosz ezredben – harcolta végig a háborút. Emigránsként előbb egy kefegyárban vállalt munkát, majd portáskodott a Les Halles-ban, majd edénymosogató lett, végül önerejéből a pincérségig vitte. Amikor beteg lett, éppen az Hôtel Scribe-ben működött, ahol napi száz frankja gyűlt össze borravalókból. A maître d’hôtel-ségig szerette volna felküzdeni magát, hogy összespóroljon vagy ötvenezer frankot, és nyisson egy exkluzív kisvendéglőt a Szajna jobb partján.

Borisz valahányszor a háborúról beszélt, élete legboldogabb idejének nevezte azt. Szenvedélye volt a háború és a katonáskodás, folyvást csak stratégiai és hadtörténeti könyveket bújt, és betéve tudta Napóleon, Kutuzov, Clausewitz, Moltke és Foch elméleteit. Mindenben kedvét lelte, aminek bármi köze volt a harci erényekhez. Kedvenc kávéháza a montparnasse-i Closerie des Lilas volt, csak mert előtte ott áll Ney marsall szobra. Később gyakran mentünk együtt a rue du Commerce-re, ám ha metróztunk, Borisz a Commerce megállója helyett – bár ez volt közelebb – rendre a Cambronne állomáson szállt ki, csupán mert imponált neki e marcona hadfi, aki midőn Waterloo-nál felszólították, hogy adja meg magát, csak ennyit felelt: „Merde!”

Boriszt a forradalom mindenétől megfosztotta, csak néhány kitüntetést és fényképet sikerült megmentenie régi ezredéről, ám ezeket még akkor sem tette zálogba, amikor már az összes holmija oda vándorolt. Majd mindennap szétrakta ágyán e képeket, hogy beszéljen róluk:

„Voilá, mon ami! Itt éppen a századom élén látsz… Szép szál fiúk, ugye? Nem is olyanok, mint ezek a nyamvadt kis francia patkánykák. Húszévesen már százados voltam… nem rossz, mi? Az ám, barátom, a 2-es Szibériai Lövészek kapitánya voltam, apám pedig ezredes!

Ah mais, mon ami, a sors komisz próbái! Az egyik percben még a cári sereg századosa vagy, aztán beüt a forradalom, és paff, máris egy fillér nélküli földönfutóvá válsz… 1916-ban még egy héten át az Hôtel Edouard Septben volt lakosztályom, s négy év múlva ugyanoda mint éjszakai portás próbáltam bejutni. Voltam éjjeliőr, bármixer, súroltam padlót, mosogattam edényt, portáskodtam, takarítottam vécét. Valaha én osztottam a pincéreknek busás borravalót, most ők vetnek nagy néha pár frankot nekem.

Csakhogy én, mon ami, régóta tudom, milyen az úriemberhez méltó élet! Próbáltam összeszámolni, hány szeretőm is volt eddig, de kétszáznál abbahagytam… Sebaj, ça reviendra.{24} A győzelem azé, aki a legtovább küzd érte. Bátorság!” – és így tovább, és így tovább.

Borisz fura, kétlelkű figura volt. Folyton visszavágyott a hadseregbe, ám ahhoz már épp elég régóta pincérkedett, hogy külsejében is hasonlóvá váljék egy pincérhez. Bár legjobb napjaiban is csak alig néhány ezer frankot sikerült félretennie, mégis biztosra vette, hogy végül megnyithatja majd saját vendéglőjét, és gazdag ember lesz. Később ahány pincérrel csak összeakadtam, mind ezt mondta, mind erről ábrándozott; úgy látszik, ez volt, ami pincérlétüket elviselhetővé tette.

„A pincérkedés szerencsejáték – mondogatta. – Lehet, hogy szegényen végzed, ám az is megeshet, hogy egy év alatt vagyont gyűjtesz. Nem bért kapsz, hanem borravalót, ami a számlaérték tíz százaléka, no meg jutalékot, amit a pezsgőgyárak a leadott dugók után adnak. A borravalók néha egészen mesébe illők. A Maxim pultosa például napi ötszáz frankot keres, csúcsidényben olykor többet is… Én magam napi kétszázat kaptam egy biarritzi szállodában szezon idején. Az egész személyzet, az igazgatótól a mosogatófiúig huszonegy órát robotolt naponta. Huszonegy óra meló és két és fél óra alvás – ez volt az életünk egy teljes hónapon át, pihenés nélkül. Ám napi kétszáz frankért végül is megérte.

Az ember sosem tudhatja, mikor üt be a szerencséje. Egyszer, még mikor az Hôtel Royalban dolgoztam, vacsora előtt leszólt egy amerikai, s rendelt a szobájába huszonnégy konyakkoktélt. Egy tálcán vittem fel neki mind a huszonnégyet… »Nos, garçon{25} – mondta a pasas, aki már jócskán részeg volt –, én megiszok belőle tizenkét pohárral, maga is ugyanannyit, s ha még el tud utána menni az ajtóig, kap tőlem száz frankot.« Megcsináltam, ő pedig adott egy százast. Attól fogva hat napon át minden este megismételte ugyanezt; tizenkét konyakkoktél, s azután száz frank borravaló… Pár hónap múlva hallottam, hogy kiadták az amerikai kormánynak, mivel odahaza állítólag sikkasztott néhány milliót. Ezek az amerikaiak azért mégiscsak nagy firmák, nem igaz?”

Kedveltem Boriszt, vidám órákat töltöttünk együtt sakkozgatva, a háborúról és a szállodákról eldiskurálva. Borisz gyakran mondta, hogy nekem is fel kéne csapnom pincérnek. „Meglátod, ez épp neked való élet! – biztatott. – Hisz végül is nem rossz az, ha az embernek munkája van, ami napi száz frankot hoz, s mellette még egy szemrevaló kis nőcskéje is. Azt mondod, írogatsz ezt-azt? Az írás, barátom, badarság… Írással csak egyféleképp lehet pénzt keresni, ha feleségül veszed egy könyvkiadó lányát! Holott belőled egész jó pincér válnék, csak le kéne borotváld a bajuszodat. Magas vagy, értesz angolul – márpedig ez a két legfőbb adottság, amire a pincérnek itt szüksége van. Várj csak meg engem, míg be tudom hajlítani ezt az átkozott lábam, mon ami! Akkor azután, ha még mindig állástalan vagy, csak jelentkezz.”

Most, hogy fogytán volt a lakbérrevalóm, s kezdtem egyre éhesebb lenni, eszembe jutott Borisz ígérete, és úgy döntöttem, felkeresem. Azt ugyan nem gondoltam, hogy oly könnyen pincér lehetek, ahogy ígérte, ám azért edényeket súrolni magam is tudtam, s biztosra vettem, hogy szerez nekem valami konyhai munkát. És már az is feldobott, ahogy eszembe jutott, lám, van nekem is egy befolyásos barátom, aki elesettségemben felkarolhat!