Írta: Charlotte Nicole Davis

A mű címe: The Good Luck Girls

Fordította: Sóvágó Katalin

Szerkesztők: Tolnai Panka, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Fodor Zsuzsa

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Charlotte Nicole Davis

© Sóvágó Katalin

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: Alexandra Allden

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 107 6 (epub), kiadói kód: MX-1453e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Szüleimnek, akik kezdettől támogatták ezt az álmot

ELŐSZÓ

Azt mondták neki, hogy könnyebb, ha egy dallamra gondol közben.

Clementine olyan mozdulatlanul ült a karmos lábú tükörasztalnál, ahogy csak bírt, és törte a fejét, hátha eszébe jut valamelyik dal, amelyet a szalonbeli zongorán tanult meg. De az agyából az árverés óta eltűnt minden, csak a félelem tagolatlan sikolya maradt meg benne, ami olyan volt, akár a halottsirató. Mögötte Fleur anyus arról dünnyögött fogai közé harapott hajtűkkel, hogy mekkora megtiszteltetés egy ilyen árajánlat, és hogy ő mennyire büszke Clementine-ra. A madám egy teljes órája csinosította a lányt a szerencsés éjszakájára: befűzte a habos fehér ruhába, kipirosította az arcát, és körülfestette a szemét korommal.

– Neked is büszkének kellene lenned magadra – mondta, miközben hátrafésülte és elegáns kontyba tűzte Clementine gyapjas fekete haját. – Betöltötted a tizenhatot, végre igazi nő vagy! Emlékszem, amikor még csak palánták voltatok a nővéreddel. Lám, neki milyen szépen bejött. És neked is be fog jönni, Clementine!

A lány nem talált vigaszt ezekben a szavakban. Fleur anyus jóval túl volt már a munkaképes koron. Cégére, a szegfű, hervadásnak indult a ráncos fehér arcon, az átoktinta réges-rég szürkére fakult. Clementine azon tűnődött, vajon mennyire emlékezhet a madám a saját szerencsés éjszakájából. Ennyire félt ő is? Félt valaki ennyire? Mivel a napnyugati lányoknak nem volt szabad az üzletről diskurálni a napkeleti lányokkal, Clementine csak az elemi dolgokat tudta, azt már nem, hogy olyan hosszúra nyúlnak-e az utolsó percek, mint a feszült, visszafojtott lélegzettel való várakozás a villámlástól a mennydörgésig, vagy úgy kell-e tennie a gyomrának, mintha szakadékba zuhanna? Még a nővére, Aster sem árult el részleteket a szerencsés éjszakájáról.

Csak azt javasolta, hogy gondoljon egy dallamra. Nem kell a kedvenc dalodnak lennie, mondta. Sőt, jobb is, ha nem az. Csak válassz egy olyat, amit jól ismersz, és ne gondolj semmi másra.

Aster ahhoz is ragaszkodott, hogy Clementine egy cseppet se igyon az édesbogáncsból, a napnyugati lányok előírt nyugtató szirupjából. Sőt, odáig ment, hogy azt mondta: a húga hazudja Fleur anyusnak azt, hogy bevette az adagját. Clementine nem kérdezte, miért, habár meglepődött, de feltétlenül megbízott Asterben.

Most viszont megfordult a fejében, hogy talán nem is lenne rossz egy csepp édesbogáncs.

Fleur anyus végzett a frizurával, az utolsó tűket nyomkodta bele a lány hajába. – Mindjárt készen vagyunk – dünnyögte.

Clementine igyekezett lazítani, és élvezni, hogy babusgatják. A Green Creek örömházban töltött hat év során Fleur anyus még sose volt ilyen kedves hozzá. Sohasem csinosítgatták így, örvendetes módon elterelve a figyelmét a rá váró feladattól.

Megköszörülte a torkát.

– Szép ez a konty – sikerült kinyögnie.

– Ma este nem téged akarunk elbűvölni – szólt Fleur anyus száraz kacajjal. – Bár azért örülök, hogy tetszik. Növeli a lányok önbizalmát, ha tudják, hogy csinosak.

Fleur anyus kézbe vett egy metszett kristályból készült parfümös üveget. Clementine odafordította a nyaka bal oldalát. Azt a részt, ahol a saját cégére ragyogott feketén a sötétbarna bőrön: a mandarin unokatestvérének, a klementinnek a virágát ábrázolta, amelyről a nevét kapta. A csillag alakban álló szirmok időnként megremegtek, mintha gyenge szellő fújná őket. Clementine szeretett arra gondolni, hogy illik hozzá a virág. Akkor kapta, amikor tízéves volt. A tetováló gondosan kikeverte a festéket az undok hozzávalókból, amelyek az átoktinta hatalmát adták: holt ember véréből, porrá őrölt csontból, fekete agyarú áspis mérgéből. Azután beledöfte a gyerek kulcscsontja fölötti árokba a tűt, amely olyan hegyes volt, mint a puma karma. Amíg Clementine él, a virág mutatni fogja, hogy ő az örömház cégéres tulajdona.

A klementin kezdetben csak egy palánta volt: két könnycsepp alakú levél egy pöndörödő száron. De minden évben nőtt egy kicsit. A tinta egyre feljebb kúszott a nyak hajlatában, amíg ma reggel Clementine arra ébredt, hogy a virág kinyílt az állcsontja fölött.

Libabőrös lett a parfüm hűvös csókjától. Fleur anyus visszatette a helyére az üveget.

– Hát akkor! – mondta megfellebbezhetetlenül, Clementine vállára engedve a kezét. A lány szíve ugrott egyet. Amikor a tekintetük találkozott a tükörben, Clementine torkában kimondatlan kérdések torlódtak. – Jól jegyezd meg, hogy nemcsak magadat képviseled ma éjszaka – jelentette ki Fleur anyus –, hanem az egész Green Creek örömházat! – Ismerős figyelmeztetés bujkált a szavaiban. – Mindnyájan tudjuk, milyen különleges vagy, mint ahogy a kuncsaft is tisztában van vele. Ezért fizetett egy kisebb vagyont. Bebizonyítod neki, hogy megérte az utolsó piculáig, utána pedig ünnepelünk, világos?

Nem kellett mondania, mi fog történni, ha Clementine kudarcot vall. A marcangok, az örömház rendfenntartói értettek hozzá, miként büntessenek egy lányt úgy, hogy ne tegyenek kárt a testében: betörtek az elméjébe, amelyet átzökkentettek a kínok és rettenetek honába. Clementine már kapott ízelítőt az ördöngösségükből. Minden lány kapott, legalább egyszer. Minden lányt be kellett idomítani, amint bekerült az örömházba, hogy megtanuljon félni a marcangok haragjától. Voltak lányok, akik sose heverték ki az élményt, és nyálfolyós hülye lett belőlük; az ilyeneket kirúgták, hogy az utcán haljanak meg.

A leplezett fenyegetés végre megoldotta Clementine nyelvét.

– Fleur anyus… – Elcsuklott a hangja. – Csak az van, hogy… normális ennyire idegesnek lenni?

– Ez csak lámpaláz, Clementine. Minden lány így érez. Az izgalomtól van, meg még számtalan okból. Hogy is ne lenne izgalmas? – A madám kacsintott. – Ráadásul hízelgő. Nem minden lányon akad meg egy ilyen köztiszteletben álló fiatalember szeme!

– Egyáltalán ki ő? – kockáztatta meg a kérdést Clementine.

Arra gondolt, talán politikus, vagy egy síkos üzletember, vagy egy világnagy kártyajátékos, akinek nem fér meg a zsebében a nyereség.

– Ha elárulom, csak még jobban felizgatod magad – intette le Fleur anyus. – Jó lesz hozzád. Ennyit kell tudnod.

Clementine meghátrált, nem akarta tovább feszíteni a húrt. Végül is nem számít. Egész élete a Green Creekben ehhez a pillanathoz vezetett. Nincs több cselédmunka éjfél után, nem nyúzza le a kezéről a bőrt sikálás közben, nincs izzadás a tűzhely mellett. Izgalmas, hogy szép ruhákat viselhet és a szalonokban lustálkodhat a többi napnyugati lánnyal, köztük Asterrel, akit alig látott az elmúlt évben. Ismét a nővérével lehet… ez a legjobb az egészben.

Csak ezen az éjszakán kell átesnie.

– Felkészültél? Küldhetem? – kérdezte Fleur anyus.

– Igen – válaszolta Clementine komolyan.

– Helyes. – A madám ismét megszorította a vállát, körmei belevágtak a lány bőrébe. – Ne okozz nekem csalódást, Clementine!

Fleur anyus elsuhogott, kifelé menet lecsavarta a gázcsillárt. A szobát most már csak egy márványüveg asztali lámpa borította szemérmes rózsapírba. Az ajtó kattanva becsukódott Fleur anyus mögött.

Clementine egy darabig csak ült a tükör előtt, amely eltúlzott árnyékokkal verte vissza a képét. A kuncsaft bármelyik percben itt lehet. Felálljon, amikor üdvözli? Dőljön le az ágyra? Egy egész napja volt, hogy kitervelje. Évei voltak rá.

Aztán meghallotta, hogy a nehéz léptek alatt nyikorog a lépcső.

Gondolj egy dalra! – biztatta magát. Aster most is lent van. Csak gondolj egy dalra!

Nyílt az ajtó.

Az alak a küszöbön állatiasabb volt, mint ahogy azt Clementine várta: egy nagy marha, öltönybe sajtolva. Drága fekete kabátja a térdét verte, keménykalapját behúzta a homlokába, kaptafa állát vörösbarna szakáll keretezte. A külsejében semmi sem árulta el, ki lehet, de a hüvelykujján csillogó theomitgyűrű elárulta, hogy gazdag. A sötét ékkő akkora volt, hogy meg lehetett volna vásárolni belőle az egész örömházat.

A kuncsaft megállt az ajtóban, és felmérte a színpadot: a szilvakék falakat, a festményeket, amelyek Arkatta vörös hegyeit ábrázolták, a földön a díszes külföldi szőnyeget, a fal mellett a plüsskanapét, a borospalackot az asztalon és természetesen a hatalmas ágyat is a szoba közepén meg az aranyozott fejtámlának támaszkodó párnák sokaságát. Tekintete végül megállapodott Clementine-on, aki felszegte az állát. A kuncsaft megnyalta vékony száját, és elvigyorodott. Clementine visszahőkölt, aztán megszidta magát érte. Ez egy örömház. Örömet fog szerezni a férfinak.

A kuncsaft becsapta az ajtót, akkora hanggal, akár egy pisztolylövés. A fogasra dobta a kalapját és a kabátját. Vaskos vállán feszült az estélyi fehér ing, de a lány most már látta, hogy fiatalabb, mint elsőre gondolta. Tizenkilenc, talán húsz, kék szeme jéghideg. Clementine tett egy tétova lépést felé.

– Ezt hadd csináljam én! – mondta, és elkezdte kigombolni a mellényt. – Ön bizonyára örül, hogy letérhetett az útról.

Hamisnak érezte a betanított szöveget, de a kuncsaft segítőkészen kitárta a karját, amíg a lány levette róla a mellényt, és meglazította a nyakkendőjét.

– Ugyan, mit tud egy magadfajta lány az útról? Vagy bármiről ezen a jó kis műintézményen kívül? – kérdezte hurutos orrhangon.

Clementine-ban felvillant egy emlék, mint a napsugár a vízen.

– Eleget – válaszolta.

A kuncsaft ismét megnyalta a száját, aztán közelebb nyomult, hogy alaposabban megtekinthesse Clementine-t. Végighúzta a hüvelykujját a cégéren.

– Olyan a bőröd, mint a selyem – mormolta. – Jó munkát végeztek rajtad.

Clementine-t megdöbbentette, milyen meleg és érdes a keze. A családtagjait nem számítva az örömház orvosa volt az egyetlen férfi, aki megérintette, de ő mindig hideg gumikesztyűt viselt. Felemelte a kezét, rásimította a vendégére, és összefonta az ujjaikat.

– Örülök, hogy tetszik, amit lát – szedte össze a bátorságát. – Nézzük, mi más tetszene még!

Nyilván ez volt a megfelelő szöveg, mert a kuncsaft felvonta a szemöldökét, majd az ágyhoz vezette a lányt, akinek tovább szorongatta a kezét. Clementine gyomra ismét rándult egyet. Csak lámpaláz – nyugtatgatta magát, és a következő percben már ott is ültek egymás mellett a derékaljon. A kuncsaft lehajolt, hogy kifűzze a cipőjét, miközben Clementine görcsösen kutatott valami után, amivel kitölthetné a csendet. Égni kezdett az arca. Tilos volt a fecsegés, és nem volt szabad firtatni a kuncsaft nevét, vagy azt, hogy honnan jött. Ezek a férfiember titkai, amelyeket akkor oszt meg, ha ő jónak látja.

A kuncsaft áttért az inggombjaira. Clementine megmarkolta a paplant.

– Csendes fajta vagy? – kérdezte a férfi.

A lány idegesen felkacagott.

– Így is fogalmazhatunk.

– Úgy vettem észre, általában mind csendesek vagytok az első alkalommal – elmélkedett a kuncsaft. – Nem baj. Az a sületlen fecsegés, amit némelyik lány megereszt, csak az időt pocsékolja. Én jobb szeretem minden pillanattól visszakapni, amit lepengettem.

Clementine szíve elszorult. Nehezen kapott levegőt.

– Úgy látom, ön nem szűkölködik pengetni valóban.

– Hát, egyelőre még az apám pénze. – Felállt, ledobta az ingét. Vaskos mellizmain rőt bozót burjánzott. – Tudod, ki az én apám?

Clementine a fejét rázta.

– Nem baj – ismételte a kuncsaft. – Hamarosan én leszek az igazgató. És amint én leszek, visszajövök valamikor, és hozok neked valami szépet, hallod? – Felemelte Clementine állát, és a szemébe nézett. Most először. Vágott a vigyora, mint a kés. – Feltéve, ha kellően jól bánsz velem.

Mielőtt Clementine tovább húzhatta volna az időt, a férfi felnyalábolta, majd letette a lányt az ágy közepén, rámászott, és megtámaszkodott a két könyökén. A szájának áporodott whiskyszaga volt. Clementine gyomra felfordult, amikor a kuncsaft pillantása levándorolt az ő ék alakú dekoltázsára. Ezt az undort nem lehetett összetéveszteni az ártalmatlan lámpalázzal. Mindjárt hányni fog…

Le kell állítanom.

A kuncsaft fölé hajolt, és csókolni kezdte a nyakát.

Clementine riadtan beszívta a levegőt, és bent tartotta. Görcsösen lehunyta a szemét. A kuncsaft cserepes szája karistolta a bőrét, csempe foga ügyetlen éhséggel nyammogott a húsán. Clementine egy idő múlva mégis felnézett. Nem is olyan rossz, biztatta magát. A csókok kissé talán túl nyálasak, de nem olyan rossz.

A kuncsaft teljes súlyával ráengedte magát a lányra, a szája és a keze lefelé indult a ruha kivágásában. Körülrajzolta az ujjával a cégért. Clementine izgett-mozgott a fullasztó nyomástól.

– Várjon! – sikerült kinyögnie. A kuncsaft elengedte a füle mellett. Clementine vergődött, felemelte a hangját. – Kérem, várjon!

– Azt mondtad, hogy csendben leszel! – szólt rá gorombán a férfi.

Keze feljebb csúszott Clementine combján, benyúlt a szoknyája alá, és megállapodott a lány csupasz térdén. Clementine szíve olyan keményen vert, akár egy kovácspöröly. Gondolj egy dalra, gondolj egy dalra…

A kuncsaft keze még feljebb csúszott.

– Kérem, várjon, még nem vagyok kész!

A férfi rányomta az alkarját a lány torkára. Clementine biztosra vette, hogy azért, mert el akarja némítani. Görcsösen nyeldekelt a fájdalomtól. Megszédült.

Nem bírt lélegezni.

Ez elég volt, hogy a reggel óta felgyülemlő félelem átcsapjon sikoltozó pánikba. Ő ezt nem akarja, nem készült fel, nem kap levegőt!

– Elég! – kiáltotta, és teljes erőből nyomni kezdte a kuncsaft mellkasát. Ez volt az utolsó szó, amit sikerült kinyögnie, mert a kuncsaft ettől csak még keményebben szorította el a torkát. Clementine könnybe lábadó szeme előtt összefolyt a világ. Fuldokolt. Vakon tapogatózott az éjjeliszekrényen, keresett valamit. Akármit. Megtalálta és megmarkolta a lámpa nyakát, majd a súlyos talapzattal odavágott a kuncsaft fejéhez.

A férfi elbődült, félrehúzódott és a fejét szorította ott, ahol a lámpa megütötte.

– Rohadék! – ordította dühtől villámló szemmel. – Ezért megöllek, te!

Clementine másodszor is megütötte, most erősebben. A kuncsaft elernyedt, és visszazuhant az ágyra. Clementine-nak elakadt a lélegzete a váratlan, fojtogató súlytól. Legörgette magáról, arrébb gurult, felugrott, behátrált az elsötétített szoba egyik sarkába, és a falhoz tapadt. Annyira köhögött, hogy attól félt, hányni fog. A köhögéstől megeredtek a könnyei. Ezt megcsinálta. Most még dühösebb lesz a kuncsaft, ismét nekiesik, és akkor – és akkor…

A férfi nem kelt fel. Clementine megmerevedett, fülelt, hogy hallja-e a lélegzését. Figyelt a legapróbb mozdulatra is.

Semmi.

Lassan visszalopakodott az ágyhoz. A sötétségben épp csak sejtette a kuncsaft alakját. Clementine rátette a fejére a kezét, de tüstént vissza is kapta, ahogy megérezte a vértől meleg és lucskos horpadást.

Ez sokkolta, de akkora megkönnyebbülés követte, hogy Clementine térde megbicsaklott. Akkor végre eszébe jutott egy dal, igaz, csak az utolsó négy sor csengett a fülében:

Vörös Liza Little festi haját,

Tilosban kapja a férjurát,

Nekem már, csapodár, ne könyörögj,

Kapd be az ólmot, és végsőt hörögj!

1. FEJEZET

Tizenkét órával korábban

Aster marka viszketett egy késért, de beérte azzal, hogy ökölbe szorította az ujjait.

A szilvakék szoba sarkában megbújva figyelte, ahogy Fleur anyus megismerteti Clementine-t a pompás új szobájával, amely kiáltó ellentéte volt a napkeleti lányok szegényes hálójának. Clementine bámészkodott, Asternek keserű volt a szája íze. Szokáshoz híven Clem tizenhatodik születésnapja is azzal kezdődött, hogy befogadták a napnyugati lányok világába, és itt fog végződni, ebben a szobában a szerencsés éjszakával.

Aster ettől az utolsó gondolattól tudott volna gyilkolni, mert elképzelte a húgát a szoba csapdájában valamelyik féreggel az örömház törzsvendégei közül. De semmi értelme sem lett volna tiltakozni, hiszen egy elszólás is elég volt, hogy az ember elméjét megkínozza egy marcang. Az ember akkor lopott magának egy kis örömet, amikor senki se nézett oda. Aster is csak így győzhetett.

Fleur anyának feltűnhetett Aster fagyos hallgatása, mert megköszörülte a torkát. – Úgy látom, Aster, odaragadt az arcodra az a visszataszító fintor. Pedig jobban tennéd, ha lelkesednél a húgod nagy napjáért – mondta.

Clementine a testvérére emelte a tekintetét.

– Csak nem szereti a reggelt – magyarázta idegesen. – Sose szerette. Ugyan már, Aster, mosolyogj Fleur anyusra!

Aster a madámhoz fordult, és kivillantotta a fogsorát. Fleur anyus ajka az ismerős vonallá vékonyodott a rosszallástól. Aster tudta, hogy sose tartozott a madám kedvencei közé. Nem azért, mintha egyszer is nyíltan engedetlenkedett volna – nem adta meg Fleur anyusnak az örömet, hogy büntethesse –, hanem mert mindig olyan volt, mint az ököl. Feszes és ellenséges, várva a kellő pillanatot, hogy üthessen.

Az a fojtott harag még jobban áttüzesedett az utóbbi napokban. Asternek örökösen a saját szerencsés éjszakájára kellett gondolnia, amikor valamivel több, mint egy éve Fleur anyus eladta egy girhes, hüllőszerű alaknak. A madám élete legbüszkébb éjszakájával kecsegtette Astert, hiszen azt mondta neki, akkor lesz igazi nő.

Nem lett belőle nő. Árnyék lett, amelynek epe folyik az ereiben és a szégyen kútja van a szíve helyén. Kizárólag azért nem zuhant bele abba a kútba, mert tudta, hogy Clementine-nak szüksége van rá.

Aster nem hitte, hogy valaha is kiszolgáltatottabbnak érezheti magát, mint azon az éjszakán, amikor az első férfi hozzányúlt, de tévedett. Ez rosszabb.

– Ki merném jelenteni, Aster, hogy tartozol nekem egy bocsánatkéréssel – folytatta nyilvánvaló elégedetlenséggel Fleur anyus. – Vagy szóljak Dexnek?

Dex volt a vezérmarcang.

Aster ellazította az ujjait.

– Bocsánatot kérek, Fleur anyus – mormolta. – Clem igazat beszél. Csak az van, hogy jó ideje nem keltem ilyen korán.

Fleur anyus hideg, mindentudó pillantást vetett rá, de annyiban hagyta a dolgot. – Nos, a kései kelés csak az egyike a számos kiváltságnak, amelyre napnyugati lányként Clementine számíthat – mondta erőltetett élénkséggel. – Most pedig le kell mennem, hogy kinyissam a házat. Bízom benne, hogy segítesz a húgodnak berendezkedni.

– A legnagyobb örömmel!

A madám még egy pillanatig állta Aster gyilkos tekintetét, aztán elfordult, és ragyogóan mosolygott Clementine-ra.

– Hát akkor boldog születésnapot, Clementine! – jelentette ki fenségesen. – Találkozunk a reggelinél.

És ezzel otthagyta a testvéreket.

Amint Fleur anyus távozott, Clementine kurjantott egyet, és felpattant az ágyra. Sárga nappali ruhájának szoknyája felfúvódott, mint egy harang.

– A Fátyolra! Ez a szoba egy hercegnőhöz méltó! Hiszen még a tiednél is nagyobb!

Asternek a balsejtelmei ellenére is mosolyognia kellett. Összefonta a karját.

– Igen? Egy olyan ablakot se látok, mint az enyém. Bár abban igazad van, hogy a te szobád a nagyobb. Elkényeztetnek.

Igazság szerint Aster ellakott volna egy lyukban is, ha olyan lett volna onnan a kilátás, mint a mostaniból. Imádta nézni, ahogy a nap kiemelkedik a hegyek mögül, és arannyal önti el a völgyet, amelyben Green Creek alszik. Az örömház közel volt a városka közepéhez, így Aster nagyjából mindent láthatott a fő utcát szegélyező, takaros üzletektől a helységet övező falig, amelynek habarcsába theomitport kevertek, hogy távol tartsa a bosszúálló szellemeket.

Ez a kilátás a menekülést jelentette, az egyetlen dolgot, ami Asternek jutott.

– Kutyafülét kényeztetnek el! – tiltakozott Clementine. – Megdolgoztam én ezért a szobáért. És ezért az ágyért. Odanézz, még a párnáknak is van párnájuk!

– Jobb, mint a pisiszagú priccsek az emeleten? – kérdezte Aster.

– Sokkal jobb. – Clementine felült, és az arca elkomorult. – De hát, gondolom, így is kell lennie.

Aster úgy érezte, mintha valami hideg undokság csordogálna a benne.

– Egyelőre ne törődj ezzel! – Kézen fogta a húgát, és felhúzta az ágyról. – Szedjük össze a holmidat, aztán tegyük otthonosabbá ezt a helyet!

Clementine ismét fellelkesült.

– Jó! Ha sietünk, még elkaphatjuk a többieket, mielőtt le kéne menniük a konyhára!

A „többiek” Tansyt és Mallow-t jelentették, Clementine két legjobb barátnőjét. Ők egyelőre a padláson laktak a többi lánnyal, akik még nem töltötték be a tizenhatot. Clementine a mai napig ugyanúgy konyhás volt, mint a barátnői.

– Nem különös érzés, hogy nem kell többé piszkos munkát végezned? – kérdezte Aster, miközben a folyosón sétáltak.

– Nekem nem hiányzik, ha erre gondolsz! – horkantott Clementine. Aztán a mosolya elhalványodott. – Tanz és Mal viszont hiányozni fog.

– Ők is betöltik a tizenhatot… Mikor is, három-négy hónap múlva? Elég hamar napnyugati lány lesz belőlük – nyugtatta meg Aster a húgát.

– Igaz, és hellyel-közzel addig is láthatom őket, úgyhogy semmi baj – tette hozzá Clementine.

Aster egy kis ideig hallgatott.

– Így van, semmi baj.

De persze az már nem lesz ugyanaz, távolról sem. A napnyugati lányok és a napkeleti lányok külön életet éltek, és ha útjaik keresztezték egymást, kimondatlan sorompó volt köztük, mint a Fátyol, amely elválasztja az élőket a holtaktól. Clementine-nak tilos lesz a munkáról beszélnie a napkeleti lányokkal, holott a napnyugati lányok egész élete a munkából áll.

Asternek sokszor az orra alá dörgölték már, hogy legyen hálás ezért a munkáért. A szerencselányoknak sohasem kellett éhezniük, mindig volt tető a fejük felett, és évente kétszer látta őket orvos és fogász. A kuncsaftok szórakoztatása olyan ruhatárat jelentett, amelyről más lányok csak álmodhattak, ráadásul dúskálhattak az édesbogáncsban.

Ez messze meghaladta azt, amit Arkatta lakosainak többsége elvárhatott, főleg a Sennyedék, az országot kettészelő, fűrészes hegyvonulat oldalán. Valamikor, a Birodalom rég elmúlt napjaiban a Sennyedék zord vadonába, a bányákba száműzték az összes bűnösnek talált személyt. Voltak, akik arkattai csatatereken estek fogságba, miután alulmaradtak a harcban a birodalmi megszállók ellen, másokat a gyarmatokról küldtek Arkattába bűzlő börtönhajókon. Ezek voltak az úgynevezett porvérűek. Külsőre semmiben sem különböztek a rendes, szépvérű népektől, csak éppen nem vetettek árnyékot. Az első porvérűeket büntetésből fosztották meg az árnyékuktól, és az ő gyerekeik már eleve árnyék nélkül születtek. Egy porvérű sohasem róhatta le az adósságát. Akit tíz sasra bírságoltak meg lopásért, az év végére már tízezerrel tartozott, mert a penészes kenyér fejadagját ugyanúgy megfizettették vele, mint a kvártélyt, amelynek beázott a teteje.

Ma, jó kétszáz évvel a Birodalom bukása után több porvérű lakott a Sennyedékben, mint valaha. Leleményes üzletemberek felvásárolták a földet meg a porvérűek adósságait, akiknek cserében robotolniuk kellett az Elszámolás néven elhíresült egyezség keretében. Az Elszámolás lehetőséget kínált a szépvérűeknek, hogy óriási vagyonra tegyenek szert, és felemelkedjenek Arkatta krémjébe, míg a porvérűek végre kiszabadulhattak a Sennyedékből, ha ledolgozták őseik adósságait. Az egyezség kiválóan be is jött a bányatulajdonosoknak, de a bányászoknak nem jutott más, csak a megtört test és az üres gyomor. Betegségek tizedelték őket, vagy szakadékba zuhantak, vagy szétmarcangolta őket láthatatlan karmaival egy bosszúrém. Az Elszámolástól azonban nem volt menekvés, a törvény gondoskodott róla. A határt Arkatta és Ferron, az iparosodott északi szomszéd között a legkiválóbb katonák őrizték, és ott ugyan nem jutott át senki, akinek nem volt árnyéka.

Elsősorban innen jutottak lányokhoz az örömházak. Felhajtók cserkészték be a reménytelen helyzetbe került családokat, ahol voltak kislányok, és felajánlották, hogy szerény kártalanításért leveszik róluk a gyerekek gondját. A lányok cselédmunkát végeztek tizenhat éves korukig, utána a vendégek rendelkezésére álltak, amíg negyvenévesen ki nem öregedtek. Semmiért sem kellett fizetniük, de nem is fizettek nekik bért. Keserű kompromisszum volt ez, nem is áltatta magát senki, ám ha túl sok szájat kellett otthon etetni, ha egy bányaszerencsétlenség munkaképtelenné tette a szülőket, ha egy lány csak embertelenül rövid életre számíthatott az örökös nyomorban, akkor az örömház jelentette az egyetlen lehetőséget. Ott legalább nem fekszik le éhesen. Ott legalább doktor gyógyítja. A bányatulajdonosok azzal érveltek, hogy igazán szerencsésnek mondhatja magát az a lány, akit így tejben-vajban fürdetnek.

Asternek csak az volt a problémája, hogy nem ő akarta ezt az életet.

Egyikük sem akarta, de nem volt belőle szabadulásuk, mert a cégér még akkor is mutatta, hogy kik, amikor kiöregedtek a szakmából. Akármilyen élvezettel emlegették a kuncsaftok, micsoda príma életük van a szerencselányoknak, azt valahogy mindig elfelejtették, hogy a legtöbb lány utcai koldusként hal meg. Rendkívül ritka alkalmakkor egy gazdag kuncsaft kivásárolt egy lányt a háztól saját használatra, de ez nemigen volt jobb: akit megvásároltak, nem hagyhatott fel az iparral, mert a gazda tulajdona maradt élethosszig.

Aster keze felvándorolt a vékonyszirmú virágokból font füzérre. Az őszirózsák olyanok voltak a bőrén, mint a fekete csillagrobbanások. Fontolgatta már, hogy megszökik. Lehetetlen volt nem gondolni rá. De a cégér nem csak azt mutatta, hogy a viselője egy örömház tulajdona. Gonosz varázslattal készült. Ha egy lány eltakarta sminkkel vagy porkendővel vagy akármivel, a tinta felhevült, és úgy izzott, akár a tüzes vas. Először vörösen, aztán narancsszínben, aztán sárgán, aztán fehéren. A fájdalmat egy-két percig el lehetett viselni, de előbb-utóbb térdre kényszerítette a legerősebbeket is, és órákig tartott, mire elmúlt.

Nem rejthették el a cégéreiket és nem távolíthatták el őket. Még az első ajtón se mehettek ki. Dex őrködött az előszobában, rozsdaszín szemével figyelve minden jövés-menést. Színleg a ház védelmét látta el, ám mindenki tudta, hogy azt a lányt, aki megpróbál kiosonni, levadássza és visszahozza a hosszan elnyújtott kivégzésre.

Aster sokáig gondolta, hogy idővel megszokja az örömházat, talán még rá is jön, mi ebben a jó. Sok lány volt így vele. Az önáltatás valószínűleg elviselhetőbbé tette a sorsukat, ám Asternek semennyi idő sem változtathatta széppé ezt az egészet. Nem volt más haszna azon kívül, hogy ő és Clementine még mindig együtt lehettek. A legtöbb lány örökre elveszítette a családját.

Clementine odaért a folyosó végén lévő lépcsőhöz. Kettesével szedte a fokokat, fürgén és hangtalanul. Aster követte, az izmok emlékezete figyelmeztette, hol nyikorog a padlódeszka a szőnyeg alatt. A sarkon befordultak, nem mentek a második emeletre, ahol Fleur anyus magánlakosztálya volt. Folytatták útjukat felfelé, a kiépítetlen padlásra.

– Boldog szerencsés éjszakát, Clementine! – csipogta egy kislány, aki éppen lefelé tartott.

Két másik követte, majdnem felborították Astert a nagy igyekezetben.

– Ó, bocsánat, Aster kisasszony! – hebegte az egyik.

Valószínűleg nem számított rá, hogy egy idősebb lány feljön ide. Olyan alázatos volt a hangja, hogy Aster felszisszent. Mintha ő nem tartozott volna közéjük alig egy éve…

– Semmi baj – motyogta.

Szerette volna hozzátenni, ne kisasszonyozz engem, de a lányok csak azt csinálták, amire tanították őket. Aster félrehúzódott az útjukból.

A padláson összetákolt közös hálóban nyoma sem volt az örömház más részeit jellemző fényűzésnek. A csupasz deszkapadlóból kiálltak a görbe szegek, a falakon bejött a reggeli hideg huzat. A bányászlámpák füzére ványadt, pisla fényt adott. Döglött skorpió hevert az ablakpárkányon. Éjszaka, amikor elült a lárma, hallatszott a gerenda recsegése, ahova egy lány harminc éve felakasztotta magát a lepedőjével, és aki volt olyan bolond, hogy kinyissa a szemét, láthatta is az akasztott holdvilágszínű, bujdosó lelkét.

Ám most reggel volt, hangos, virgonc reggel és jó két tucat napkeleti lány készülődött serényen a munkába. Sürgették barátnőiket, bevetették az ágyukat, és felöltötték a szolgálók zöld vászon formaruháját a ropogós fehér köténnyel. Amilyen egyformák voltak megjelenésre, annyira különbözött a magasságuk, az alakjuk és a színük. Köztudott, hogy annak az örömháznak van szélesebb vevőköre, ahol nagyobb a választék.

Mély részvét töltötte el Astert, ahogy átsétált az emeletes ágyak között. A szerencselányok zömmel porvérűek voltak, mint Clem és ő. Éhesen, kiálló bordákkal érkeztek az örömházba, még egy árva árnyékuk sem volt. A legkisebbek, a tízévesek még most is véznák voltak. Idővel majd kigömbölyödnek, formásabbak lesznek, de akkor is csak malackák, akiket hizlalnak a torra. És a legtöbbjük ezt még fel sem fogta.

Ne gondolj erre – figyelmeztette magát. Mosolyogj! Clementine kedvéért. Fújt egyet, lazított, majd elindult a szoba egyetlen tükréhez a sarokban, ahol Clementine Tansynek és Mallow-nak dicsekedett az új ruhájával. A két elválaszthatatlan – Tansy a vad, szőkésvörös hajával, a szeplőivel, a fehérségével, Mallow a melegbarna bőrével, a rövid, sima, fekete hajával – szöges ellentétei voltak egymásnak. Tizenöt évesen a legidősebbek közé tartoztak a padlásszobában, a cégérük már majdnem teljesen kivirult. Tansy nyakán a mimóza gömbölyű kis virágai gomolyogtak, a keménykötésű Mallow-én kifinomult mályvák bontottak szív alakú szirmokat.

– Ma éjszaka természetesen nem ezt fogom viselni – mondta éppen Clementine, amikor Aster odaért hozzájuk. – Át kell öltöznöm az árverés után, de a szekrényem máris tele van ilyen új gyönyörűségekkel!

– Ideges vagy? – kérdezte Tansy a varkocsa végét morzsolgatva.

Clementine habozott, ám a válasz rá volt írva az arcára. Mallow bátorítóan meglökte a vállát.

– Már miért lenne, amikor örökre itt hagyja ezt a szemétdombot! – jelentette ki, és körülnézett a hálóban.

Clementine hálásan pillantott rá.

– Ja, bármi is legyen az éjszaka, azt hiszem, megéri napnyugati lánynak lenni – mondta.

Aster kicsit távolabbról, elszoruló szívvel figyelte őket. Clementine-tól eltérően ő sose melegedett össze más lányokkal. Jobb így. Nem bírta volna ki, hogy őket is elveszítse.

Pedig rám fért volna egy-két baráti arc a szerencsés éjszakám után – gondolta. Clementine és a többiek azt hiszik, jobb soruk lesz a nagykorúsítástól fogva. Asternek nem volt szíve felvilágosítani őket, hogy rosszabbra számítsanak, ezért mosolyra húzta a száját, és odament hozzájuk.

– Gyere, Clem, ideje lemennünk! Pár perc múlva kezdődik a díszreggelid.

– Ó, hahó, magának is szép jó napot, Aster kisasszony!

Mallow hangjában nyoma sem volt annak a tiszteletnek, ahogyan a lépcsőn beszéltek a lányok.

Tansy vihogott.

– Clem, ugye te sose leszel olyan előkelő, hogy ne köszönj nekünk?

– Clem kisasszony! – húzta fel az orrát Clementine.

Aster megbántódott.

– Én csak arra szeretnék figyelmeztetni mindenkit, hogy Fleur anyus a nagykorúságotokkal együtt is megnyúz, ha nem azt teszitek, amit mond. Márpedig Clemnek azt mondta, hogy költözzön át az új szobájába a reggeli előtt. Hol a holmid?

Clementine színpadiasan sóhajtott, majd odavezette őket a priccséhez, amelynek a végében egy egyszerű láda állt. Mivel a régi ruhákra már nem volt szüksége, csak az értékeit tartotta benne: leveleket és rajzokat, amelyeket más lányoktól kapott az évek során, üvegben az Elszámolás Napjáról maradt kandiscukrot, egy sötétpiros tollat, amit egyszer kéményseprés közben talált…

– Hát ez? – kérdezte Tansy, miközben feltartotta Clementine rongybabáját.

Aster a húgára nézett, akinek az arca egy pillanatra megtört, de aztán összeszorította a száját, és megrázta a fejét.

– Szép kis bolondnak látszanék, ha ezt az ócskaságot magyaráznám valamelyik kuncsaftnak! – mondta Clementine. – Az a lány hagyta itt, aki előttem aludt a priccsen. Én is ugyanezt teszem, itt hagyom a következő lánynak.

A következő lánynak – gondolta sötéten Aster.

Mindig van egy következő.

2. FEJEZET

Csillogó márványpadlójával és aranyszín csempeburkolatú mennyezetével az ebédlő számított az egyik legelőkelőbb helyiségnek az örömházban. A tálakon hegyekben állt az étel: tejszínhabos-gyümölcsízes kukoricafánk, fűszeres forró kolbász, omlett és sült burgonya, virággá átfaragott gyümölcs. Miközben a napkeleti lányok a maradékot ették a konyhában, a napnyugati lányoknak és a reggelire ott maradt esetleges kuncsaftoknak akkora lakomát tálaltak, hogy abban egy favágó is örömét lelte volna. A fecsegés egy csermely mormolására emlékeztető hanggá olvadt össze az asztalok között.

Aster a húgával és négy másik napnyugati lánnyal reggelizett, akik közül egy sem lehetett több húszévesnél. Lily, Marigold és Sage voltak az egyedüliek, akikre Clementine emlékezett a közös gyerekkorból: a szerencselányoknál a korcsoportok nagyon összetartottak. Aster bosszúságára ez azt jelentette, hogy a csoportban volt Violet is, Fleur anyus tanítványa és kedvence. Tőlük eltérően Violet az örömházban született egy volt napnyugati lánytól, és ettől holmi hercegnőnek képzelte magát. Még most is – egy kerek asztalnál is! - sikerült úgy ülnie, mintha egy asztalfőn trónolna.

– A kuncsaftoknak délig el kell hordaniuk magukat – magyarázta éppen Clementine-nak. Az örömházban Violet volt az egyetlen szépvérű, aki úgy húzta maga után az árnyékát, akár egy uszályt, és mindig olyan fölényes hangot használt, ami sértette Aster fülét. – A férfiak többsége legfeljebb egy-két órát engedhet meg magának velünk, de ha van egy egész éjszakás vendéged, akkor köteles vagy reggel is gondoskodni a társaságáról. Déltől délután négyig megfürdesz, kicsinosítod magad, rendbe szeded a szobádat, satöbbi. Van egy listám a feladatokról, és noha ezek kétségtelenül kellemesebbek a cselédek munkájánál, azért nem kevésbé fontosak. A Green Creek az ízlés és a szakértelem mércéje. Aztán négykor ismét kinyitjuk a házat a következő menetre.

Aster elhúzta a száját.

– A holtakra, Violet, hagynád, hogy Clem békességben megegye a kukoricafánkját?

Violet felé fordult. Összehúzta hideg kék szemét, és a füle mögé simított egy laza fekete fürtöt. Cégérén úgy szivárványlottak a könnycsepp alakú, elegáns virágszirmok, mint a holló szárnya.

– Aster, én mindössze azt akarom, hogy a húgod sikeres legyen – mondta. – Te nem?

– Én csak annyit akarok, hogy hagyd enni, mielőtt túlságosan kihűl az a rohadt étel!

– Munkaidőben szigorúan tilos káromkodni – jegyezte meg Clementine okulására Violet.

Aster a fogát csikorgatta. Általában jobban vigyázott a nyelvére, de nem tudta, meddig bírja még, hogy azt ünneplik, ami ma éjszaka történik majd. Azt juttatta az eszébe, hogyan érezte magát mindig az Elszámolás Napján, Arkatta nemzeti ünnepén, amikor a porvérűeknek magasztalniuk kellett volna a „szerencséjüket”, és a gazdagokat magasztalták az állítólagos jótékonyságukért. Attól az ünneptől mindig felfordult a gyomra. Ma még rosszabb volt.

Lélegezz! Mosolyogj!

Mellette Clementine szorgalmasan itta a tejét, hogy egyikükkel se kelljen beszélnie.

Lily felkacagott.

– Ugyan már Violet, Asternek igaza van! Sok ez így egyszerre. Te mit akarsz kérdezni tőlünk, Clementine?

Clem végre letette a poharat, és lenyalta a tejbajuszát. Asterre sandított.

– Hát… izé… milyen az árverés? Igaz, hogy csak pár másodpercig kell ott állnom?

Aster szorosabban markolta a villát.

– Ó, amiatt ne izgulj! – szállt be a beszélgetésbe Marigold. – Gyors és csendes. A kuncsaftoknak nem szabad beszélniük. Ahogy Violet mondta: a Green Creek egy finom hely. Itt nincsenek olyan undokságok, mint néhány háznál.

– Be is kötik a szemedet – magyarázta Lily. – Ez a hagyomány. Balszerencsét jelent, ha meglátod a vásárlót napnyugta előtt. Úgyhogy csak állj ott, és legyél csinos! Semmiség az egész.

Aster nem mert Clementine-ra nézni: attól félt, hogy a húga meglátná a szemében az igazságot. Green Creek nem volt „finom” hely. „Hagyományai” csak arra szolgáltak, hogy a lányokat megregulázzák. Viszont tudta, hogy Lily és Marigold a húga iránti jóságból festik napsugarasra a képet, ezért hát nem tiltakozott. Clemnek különben is az árverés lesz a legkisebb baja.

Clementine feltett még néhány kérdést, de mindegyikre ugyanazt a semmitmondó, hamisra lakkozott választ kapta. Tökéletes bevezetés a napnyugati lányok világába, állapította meg szárazon Aster. Kívül cukormáz és ragyogás, belül rohadás.

Piszkálta az ételt. Az örömházi lét hetedik évében sem volt magától értetődő számára, hogy enni kap, de ma nem volt étvágya.

Végül bejött néhány napkeleti lány, és leszedték az asztalt. Az egyik elejtett egy poharat, amely csörömpölve tört szét a padlón.

– Bocsánatot kérek! – sütötte le a lány a tekintetét, majd ugrott, hogy feltakarítson, ám Violet elkapta a csuklóját, mielőtt hozzákezdhetett volna.

– Te bolond, nehogy hozzányúlj! – parancsolta. Vicsorított. – Csak még nagyobb piszkot csinálnál! De légy nyugodt, Fleur anyus hallani fog erről.

– De…

Violet felvonta a szemöldökét.

– Feleselünk?

A lány eliszkolt, mielőtt még nagyobb bajba keverte volna magát. Violet édes mosollyal fordult vissza Clementine-hoz.

– Miután te vagy az ünnepelt, a lányok is és én is hoztunk egy kis ajándékot. Aster, akarod kezdeni? – kérdezte hivatalos hangnemben.

Aster elszakította a tekintetét a lábánál heverő üvegcserépről. A reggelnek ez volt az egyetlen része, amelyet örömmel várt. Az elmúlt hetet azzal töltötte, hogy karkötőt készített a húgának. A varródoboza tartalék fonalait használta fel hozzá, és egy hajtűből fabrikálta a kapcsot. A karkötőnek ugyanolyan barna-fekete-fehér rombuszmintája volt, mint a gyémánt csörgőkígyónak.

– Ismerős? – húzta elő a zsebéből a karpántot.

Aznap először mosolygott őszintén.

Clementine felragyogott.

– De mennyire! Amíg élek, nem feledem el azokat a színeket!

– Várjunk csak… – szólalt meg habozva Sage. – Ha jól emlékszem, te mesélted, hogy kicsi korodban megmart egy kígyó… Erről van szó?

Aster bólintott. Tíz éve történt, jóval előbb, hogy bekerültek az örömházba. Akkor még a bányásztelepen laktak, ahol úgy portyázott a halál, mint a vadászó prérifarkas, és Astert némelyik éjszaka úgy gyötörte az éhség, hogy a hálóinge gallérját rágta kínjában. De akkor legalább szabadok voltak.

Egyik este, amikor a ház előtt üldögéltek, és az anyjuk a tornácot seperte éppen, Clementine elcsámborgott játszani a fűbe, és felvert egy csörgőkígyót a bozótban. A kígyó megmarta Clem bokáját, valamilyen okból mégis túlélte, hála a holtaknak.

– Nem élhetted volna túl – mondta Aster. – Mégis így történt, és most itt vagy… – Nagyot nyelt. Nem így tervezte. – És ez jelenti nekem a mindent. – Remegő kézzel összekapcsolta Clementine csuklóján a pántot, aztán homlokon csókolta a húgát. – Ha azt túlélted, képes vagy túlélni mindent, hallod?

Violet a torkát köszörülte. Talán kifogásolta, hogy Aster eltér az előírástól.

De rossz neked – gondolta Aster. Ideje, hogy valaki őszintén beszéljen Clementine-nal. Ezt a munkát nem élvezni kell, hanem elviselni.

Sage kényelmetlenül fészkelődött.

– Csináltattam az egyik konyhás barátnőmmel egy tepsi édeskrumplis aprósütit – mondta. – Tudom, hogy az a kedvenced, úgyhogy…

Átnyújtott egy ócska újságba csomagolt batyut, aztán Marigold és Lily következett: Marigold lerajzolta Clementine-t és Astert, Lily pedig egy törött zsebórával ajándékozta meg, amit egy fuvarja hagyott nála. Clementine széles mosollyal köszönte meg mindnyájuknak. Még soha életében nem kapott ilyen sok mindent a születésnapjára. De ha a karkötőjére nézett, lehervadt a mosolya. Aster azon töprengett, nem hibázott-e, amikor nem volt hajlandó beszállni a többiek színjátékába.

Violetre került a sor.

– Ezt Fleur anyus helyett adom – mondta, és átnyújtott Clementine-nak egy barna üvegcsét. – Édesbogáncs.

Már az összes lány mosolygott.

– Ez az igazi ajándék – dünnyögte Marigold.

– Folyékony arany! – bólogatott Lily.

Aster nem szólt, csak a nyaka vörösödött.

– Bizonyára hallottál már az édesbogáncsról, Clementine – folytatta Violet –, holott arra az érzésre nem igazán léteznek szavak. Olyan, mintha meleg fürdőbe fektetnéd a lelkedet. A népek az örömházon kívül egymást marják, hogy belenyalhassanak, de mivel napnyugati lány lettél, te hozzájutsz minden éjszaka. A kupakja szemcseppentős, látod? Egyetlen csepp a nyelved alá elég. Fleur anyus feltölti neked minden héten.

Aster csak egyszer használt édesbogáncsot, a szerencsés éjszakáján. Meg tudta érteni azokat a lányokat, akik szerették, de az ő tagjai elnehezedtek és az agya elködösült tőle, amitől még tehetetlenebbnek érezte magát, és a másnapossággal járó hihetetlen üresség rosszabb volt a legkomiszabb természetes éhségnél is. Egy újabb adag elmulasztotta volna, de Aster tudta, hogy ha megadná magát, örökre rabja lenne az édesbogáncsnak. Még az olyan lányok is fáradtak és feledékenyek lettek tőle, mint Violet, aki csak egy éve szedte, sok idősebb lánynak meg egyszerűen elment az esze.

Gyűlöletes gondolat, hogy Clementine is így végezheti.

– Köszönöm, Violet – mondta halkan Clementine. – Igazán nagyon köszönöm mindenkinek. Ez volt a legjobb napom a Green Creekben, és ha egy napnyugati lánynak minden napja ilyen, akkor… valóban az rá a jó szó, hogy szerencsés.

Lecsavarta az üveg kupakját, és beleszagolt.

– Ó, még ne! – tiltakozott Violet. – Tedd el éjszakára!

– Ó. Bocs.

– Ne kérj bocsánatot! Mindnyájan örülünk a szerencsédnek. Nem igaz, Aster? – kérdezte Violet.

– Kimondhatatlanul – szűrte a fogai között a lány.

A reggeli végeztével a testvérek felvitték az ajándékokat Clementine szobájába. Clem gondosan elhelyezte a süteményt és a rajzot a fiókos szekrényen, míg a zsebórát betette az ékszerdobozába a Fleur anyustól kapott csillogó-villogó nyakékek és fülbevalók mellé. Most, hogy csak ketten voltak, mintha álarc hullott volna le róla. A mosolya őszinte volt, de fáradt. Aster ajándékán, a karkötőn húzogatta az ujját.

– Még egyszer kösz – mondta. – Ugye tudod, milyen sokat jelent nekem, hogy itt vagy? – Egy pillanatra elhallgatott. – Mit várjak ettől az éjszakától? De őszintén. Tudom, hogy nem szabad beszélned róla, és most nem is kell, én csak… tudni akarom.

Aster hátranézett, ellenőrizte, hogy becsukták-e az ajtót. Nem tartotta helyesnek, hogy elültesse a félelmet Clementine-ban, még úgy sem, hogy semmivel sem segíthetett rajta. Talán Violetnek van hozzá joga?

Csakhogy Violet hazudott. Fleur anyus is hazudott.

Mindenki hazudott. Eleve így kerültek a lányok az örömházakba. Olyan szülők küldték őket, akik voltak elég kétségbeesettek elhinni, hogy a gyerekeiknek jobb életük lesz itt, mint amit ők biztosíthatnának.

Végül szembenézett a húgával.

– Igazából egyikünk sem tudja, hogy mit várjon az éjszakáktól. Bármelyiktől – felelte. – Rám ez ugyanúgy érvényes most, mint amikor betöltöttem a tizenhatot. Figyelj ide, Clem! Komolyan gondoltam, amit mondtam. Te mindig erősebb voltál mindennél, ami ránk szakadt. Erősebb nálam is, mert te mindig megtalálod a módját, hogy nevethess. – Sikerült elmosolyodnia, noha veszedelmesen közel állt a síráshoz. – Tehát ha kezdenél megijedni… csak gondolj egy dalra, hallod? Nem kell a kedvenc dalodnak lennie. Sőt, jobb is, ha nem az. Csak válassz egy olyat, amit jól ismersz, és ne gondolj semmi másra! Én ezt szoktam tenni.

Clementine bólintott.

– Jól van. Rendben van. – Sóhajtott egyet, és átölelte Astert. – Kösz.

Aster magához szorította.

– Lent leszek egész idő alatt.

– Jó.

Clementine elengedte, és kissé bűntudatosan nevetgélt.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha lemegyek a fogadószobába az árverésre. Legyen jó járásod!

– Legyen jó járásod! – felelte ünnepélyesen Aster.

Követte a húgát a szobából a folyosóra, ott azonban elváltak egymástól. Asternek vissza kellett térnie a saját szobájába, hogy felkészüljön a következő fuvarra. Mire viszontlátja Clementine-t, már letudták az éjszaka legrosszabb részét.

Onnantól ismét együtt leszünk – gondolta Aster.

Nem lesznek többé titkai Clementine előtt, nem választják el őket. Úgy beszélgethetnek, ahogy megszokták. Találnak dolgokat, amelyeken elnevetgélhetnek. Lopnak maguknak örömet, ahol tudnak. Így fognak győzni.

Hacsak…

Megpördült.

– Clem! – kiáltotta.

Meghűlt benne a vér, mert váratlanul bevillant neki Clementine. Kifejezéstelen volt a tekintete, mint a legidősebb lányoké a házban, akiknek minden megmaradt boldogsága belefér egy kis barna üvegbe.

Clementine visszafordult.

– Igen?

– Ne… ne igyál az édesbogáncsból, jó? – könyörgött Aster. – Hazudj Fleur anyusnak, ha rákérdez! A tested lehet az övék, de a lelkedet nem kell odaadnod. Majd mi vigyázunk egymásra, hogy ne gyávuljunk el. Úgy, ahogy szoktuk.

Clementine értetlenül összevonta a szemöldökét.

– De Violet…

– Ígérd meg, Clem!

Húga nyelt egyet, és bólintott.

– Megígérem.

3. FEJEZET

Leszállt az este a Green Creek örömházra. Nevükhöz híven a napnyugati lányok feléledtek, és elvegyültek a fokozatosan növekedő éjszakai tömegben.

Aster túlságosan aggódott Clementine-ért, így nem hízelgett a körülötte pöffeszkedő férfiaknak, inkább meghúzódott a szalon árnyékában. Onnan figyelte a székeken-kanapékon elterülő lányokat, akik gyakorlott könnyedséggel kacérkodtak. A tükrös falak a végtelenségig sokszorozták a csillár fényeit, a csillagos éggé bűvölve át a fogadószobát. A vastag szőnyegek diszkrét susogássá tompítottak minden hangot. Iris, az örömház egyik legrégibb munkása a szoba délnyugati sarkában álló hangversenyzongora fölé hajolt, és behízelgő dallamot játszott. Asternek eszébe jutott az érkezésük az örömházba; a kilencéves Clementine-t rajtakapták, amint a hálóból kiszökve egy bölcsődalt próbál lepötyögni a fehér billentyűkön. A marcangok olyan embertelenül megtépázták az elméjét, hogy Clem három napig nem beszélt. De aztán a kedves Iris a szárnyai alá vette. Ideje betanítanom valakit, hogy átvegye tőlem a vén fenevadat – mondta. Tudom, hogy úgy fest, mintha foga lenne, de ígérem, nem harap!

Clementine ebben a percben üdvözli a kuncsaftot, aki megvásárolta az árverésen.

Aster ismét leküzdötte a hányingert. A szoba levegőtlensége még jobban felszította a mérgét. A férfiak megérezhették, mert most az egyszer békén hagyták. Voltak köztük ínyencek, akik azért jöttek, mert meg akartak győződni róla, hogy méltó-e a Green Creek a híréhez. De akadtak gazdag, ám megfáradt utazók is, akik csak egy kis mókát szerettek volna éjszakára. Szinte mind Arkatta megtollasodott határvárosaiból érkeztek a Sennyedékbe. A hegységnek az eget verő csúcsaival és a hazajáró lelkeivel megvolt az a képessége, hogy ott még a nagy emberek is törpének érezték magukat, de a szerencselányoknak köszönhetően ismét eltelhettek a saját nagyságukkal.

Elvileg legalábbis.

Aster tovább ténfergett a szoba szélén, a fűzője elejét rángatta. Fekete csipkével díszített, kobaltkék ruhája alig ért combközépig. A lába izzadt a túl szűk neccharisnyában, csigás haja viharfelhőként gomolygott a selyem homlokszalag fölött. Fleur anyus fenyegetően meredt rá a kedvenc karszékéből, de szerencsére ma este még a madám sem kötött belé.

Különlegesen hangos akkord zendült a zongorán, amitől Aster ugrott egyet. Idegei pattanásig feszültek. Violet, aki a kuncsaftja ölében ült, felvonta a szemöldökét.

– Feszültnek látszol, Aster – vetette oda hanyagul. – Felesleges izgulni. A húgod jól van.

– Azt te meg honnan tudod?

– Jól megnéztem a fuvarját. Akkora, mint egy ház. Gyanúm szerint Clemnek szerencsésebb éjszakája lesz, mint a többségnek.

– Tessék?

Aster ökölbe szorította a kezét, és Violethez lépett. A lány szájáról lehervadt a mosoly, ám mielőtt Aster folytathatta volna, hátulról félelmetes erővel megragadták a kezét. Lázas borzongás rohant végig a lány karján, ahonnan átterjedt az egész testére. A hidegrázást váratlan és megsemmisítő iszonyat követte.

Marcang.

– Elég legyen! – figyelmeztette a hang, amelytől jégszilánkok csúszkáltak Aster hátán.

Megfordult, mire szembekerült a vékony, elegáns emberrel, aki az örömházi személyzet lombzöld kabátját viselte. Amos volt az. A szeme, amelynek izzó narancsszíne elárulta a marcangot, mélyen ült sovány arcában. Aki belenézett egy marcang szemébe, fokozottan kiszolgáltatta magát az ördöngösségnek. Aster térde megroggyant, a szíve fájdalmasan összeszorult, a félelem úgy dübörgött a koponyájában, hogy már sikoltani akart.

Aztán Amos elengedte az agyát és a csuklóját is. Csak néhány másodpercre kerítette a hatalmába a lányt, de a marcang ugyanolyan a léleknek, mint nyílt lángba tartani a kezünket: pár másodperc is több mint elég.

– Még egyszer ne kapjalak rajta, hogy lógsz! – sziszegte a fülébe Amos. – Fogj magadnak egy palit, különben jaj neked!

Miután elvégezte a munkáját, visszavonult a posztjára a szalon sarkába. A fajtája mindenfelé ott volt a házban. A marcangok a Fátyol mögül nyerték az erejüket, és ettől felerészt maguk is olyanok lettek, mint a holtak: nem fáztak, sosem voltak éhesek, nem fáradtak el és nem éreztek fájdalmat. Azt suttogták róluk, hogy ez a hatalom idővel felfalja a lelküket, bár Aster gyanúja szerint annak, aki felcsap marcangnak, eleve nincsen lelke. Kellenek, hogy fenntartsák a rendet, mondaná Violet.

A kis talpnyaló most épp negédesen vigyorgott rá. Nyilván azt gondolja, hogy Aster maga kereste magának a bajt. Aster grimaszt vágott, aztán elvonult. Még mindig reszketett és izzadt. Ki kellett szellőztetnie a fejét.

A nagy szalont két kisebb fogta közre. Az egyiket játékszobának rendezték be, a másikat táncteremnek. Astert nem nyugtatta meg a járkálás. Lehet, hogy Amos robbantotta ki belőle az állatiasan ősi félelmet, de az már egyébként is a felszín alatt lappangott, és egész este készült a kitörésre.

Aster mindig a kötelességének tekintette Clementine védelmezését, és mindig tudta, hogy ezt azzal érheti el, ha legjobb képességei szerint alkalmazkodik a szabályokhoz, és nem vonja magára Fleur anyus gyilkos haragját.

Akkor miért érzi úgy, hogy cserbenhagyta a húgát?

Hamarosan visszatért a nagy szalonba, ahol a szokottnál is jobban pezsgett az üzlet. Megcélozta az egyik csendesebb ablakot. Semmit sem látott az éjszaka fekete négyszögében, ám a hűs levegőzárvány így is felüdítette. Lazultak a kötelek a lélek kínpadán.

Aster éppen vissza akart vánszorogni a tömegbe, amikor meglátta, hogy a lépcső alján lévő egyik ablakon megrázkódik a bársonyfüggöny.

Túl hirtelen mozdulat volt, hogy huzat okozhassa.

Aster összehúzta a szemét. Természetesen az örömháznak is megvoltak a maga halottjai. A Fátyol mindig elvékonyodik a nagy szenvedések helyein, ám évente egyszer kiszállt az ördögűző, és elzavart annyi kísértetet, amennyit tudott. Évek óta nem került sor komolyabb szellemjárásra.

Újabb suhogás, ezúttal hangosabb. Még mindig nem figyelt fel senki. Aster erőt vett magán, és közelebb óvakodott, hogy utánajárjon a dolognak. Legalább van valamije, amivel elterelheti a figyelmét erről a végeérhetetlen éjszakáról. Félrehúzta a függönyt, és majdnem felhördült.

Clementine!

Clem haja az égnek állt, a szeme kimeredt a pániktól. Reszketett, mint akit a hideg ráz. Aster szólni sem tudott döbbenetében. Clementine összerántotta a függönyöket, mielőtt megláthatták volna. Aster gyorsan elfordult, és úgy tett, mintha a falnak támaszkodna.

– Mi történt veled? – súgta a szája sarkából.

Tekintete rémülten járt ide-oda. Ő nem vette észre, amikor Clem lejött a lépcsőn, de mások felfigyelhettek rá. A földszintre beosztott napkeleti lányok között bizonyosan voltak spiclik, akik besúgással akarták elnyerni Fleur anyus jóakaratát, egy marcang pedig ugyanúgy értett a félelem kiszimatolásához, mint a kezeléséhez.

– Aster, a kuncsaft, akivel voltam… szóval aki… – szinte érthetetlenül beszélt. – Azt hiszem, hogy… végleg elnémult.

– Mi van?

– Azt mondtam, hogy… azt hiszem, hogy megöltem.

– Megölted?

Nem, az ő húga nem képes ilyesmire. A kuncsaft nyilván csak ájultra itta magát. Bármikor felébredhet, és idejöhet Clementine-ért.

Ezt meg is akarta mondani neki, de a húga oda se figyelve hadart tovább.

– Nem akartam, Aster, esküszöm! Fejbe vertem a lámpával. Fojtogatott, és nem gondolkoztam, csak azt akartam, hogy álljon le, és most ott az a rengeteg vér…