Borító

Napfogyatkozas

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Nora Roberts: Year One

St. Martin’s Press, New York, 2017

Fordította: Tóth Gizella

Tördelés: Kovács Mária

Borító: Szabó Vince

Copyright © 2017 by Nora Roberts

Cover copyright © Szabó Vince, 2020

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-999-7

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Logannek a tanácsokért

A végzet

ELSŐ FEJEZET

Skócia, Dumfries

Amikor Ross MacLeod meghúzta a ravaszt, és leszedte a fácánt, semmiképp sem sejthette, hogy ezzel halálra ítélte magát. És több milliárd másik embert is.

Ezen a hideg, nyirkos napon, amely az utolsó évének utolsó napja volt, testvérével és unokatestvérével vadászott a ropogósra fagyott mezőn sétálva a kifakult, télikék ég alatt. Jó formában volt, egészséges, hatvannégy éves férfi, aki hetente háromszor látogatta az edzőtermet, és szenvedélyesen golfozott (amit a kilences hendikep is jelzett).

Robbal, az ikertestvérével sikeres marketingvállalkozást épített fel – és vezetett – New Yorkban és Londonban. Mindössze harminckilenc éves felesége otthon maradt a bájos, öreg farmházban Rob, valamint unokatestvére feleségével együtt.

A kőből rakott kandallókban pattogott a tűz, a kannában mindig melegedett a víz, és a nők úgy döntöttek, hogy inkább sütnek, főznek, szorgoskodnak a közelgő szilveszteri bulira készülődve.

A férfiak vidáman vágtak neki a mezőnek egy utolsó vadászatra.

A nyolcvan hektárnál is nagyobb területen fekvő MacLeod-farm több mint kétszáz éve szállt apáról fiúra. Hugh majdnem annyira szerette, mint a feleségét, a gyerekeit és az unokáit. Tőlük keletre távoli hegyek magasodtak, és nem is túl messze nyugaton az Ír-tenger hullámzott.

A fivérek és a családjuk gyakran utazgattak együtt, de a farmra tett évenkénti látogatás mindnyájuk számára az év fénypontját jelentette. Kisfiúként gyakran töltöttek itt nyaranta egy hónapot, a mezőkön szaladgálva Hugh-val és testvérével, Duncannel, aki katona lett és elhunyt bevetés közben. Ross és Rob, a két városi fiú, mindig lelkesen belevetette magát a farm körüli munkákba, amelyekkel Jamie bácsikájuk és Bess nénikéjük bízta meg őket.

Megtanultak halászni, vadászni, csirkét etetni, tojást gyűjteni. Gyalog és lóháton bebarangolták a környező erdőket és mezőket.

Gyakran előfordult, hogy éjszaka kiszöktek a házból, erre a mezőre, ahol most is baktattak, hogy titkos találkozókat tartsanak, és szellemet idézzenek a kis kőkörben, amelyet a helyiek sgiath de solasnak, fénypajzsnak neveztek. Sohasem sikerült nekik, mint ahogy erdőt járó kísértetet vagy tündért sem sikerült elkapniuk, akiknek létezéséről csak a fiatal fiúk tudnak. Bár az egyik éjféli kalandjukon, amikor még a levegő is visszatartotta a lélegzetét, Ross megesküdött, hogy valami sötét erő jelenlétét érzi, hallotta susogó szárnyait, sőt, még bűzös leheletét is érezte.

Érezte – állította mindig –, hogy ez a lehelet beléhatol.

Kamaszos pánikkal rohanni kezdett, hogy elmeneküljön, de megbotlott, és az egyik kő felsértette a kézfejét.

Egyetlen vércseppje hullott a földre.

Felnőtt férfiként még mindig nevettek és csúfolódtak azon a régi éjszakán, és gondosan őrizték az emlékét.

Felnőtt férfiként minden évben, mintegy zarándoklatként, karácsony másnapjától január másodikáig elhozták a feleségüket, majd a gyerekeiket is a farmra.

A fiaik aznap reggel utaztak el a feleségükkel Londonba, hogy ott ünnepeljék az újévet a barátaikkal… és ott töltsenek még néhány napot, hogy az üzlettel foglalkozzanak. Csak Ross lánya, Katie maradt New Yorkban, mivel hét hónapos terhes volt. Ikreket várt.

Katie ünnepi vacsorát tervezett hazatérő szüleinek, amely sohasem valósult meg.

De az évnek ezen az utolsó, pezsdítő napján Ross MacLeod ugyanolyan fitt és vidám volt, mint kisfiú korában. Elcsodálkozott a gerincén végigfutó borzongáson, a kőkör fölött köröző és károgó varjakon. De miközben lerázta magáról az érzést, pompás színfoltként a sápadt égbolt ellenében, felröppent a fácánkakas.

Felemelte a sörétes puskáját, amelyet a nagybátyjától kapott a tizenhatodik születésnapjára, és követte a madár röptét.

Lehetséges, hogy valami belecsípett a kézfejébe, amelyet több mint ötven éve megkarcolt, talán még lüktetett is egy további pillanatig.

De akkor is…

Ross meghúzta a ravaszt.

Amikor a lövés eldörrent, a varjak rikoltoztak, de nem röppentek szét. Helyette egyikük kitört, mintha el akarná kapni a zsákmányt. Az egyik férfi felnevetett, amikor a nyílsebes, fekete madár összeütközött a zuhanó fácánnal.

A halott madár a kőkör közepére csapódott. Vére elkenődött a fagyott talajon.

Rob megfogta Ross vállát, és a három férfi vigyorogva nézte, ahogy Hugh egyik vidám labradorja elrohan a madárért.

– Láttad azt az őrült varjút?

Ross a fejét rázva ismét felnevetett.

– Nem fácán lesz a vacsorája.

– De nekünk igen – mondta Hugh. – Ez a három mindenkinek elég egy lakomára.

A férfiak összeszedték a fácánokat, és Rob elővett egy szelfibotot a zsebéből.

– Felkészültem, mint mindig.

Így hát beálltak – három, a hidegtől pirosra csípett arcú, csillogó MacLeod-kék szemű férfi –, mielőtt nekivágtak a kellemes sétának, vissza a farmra.

Mögöttük a madár vére, mintha láng hevítené, átitatta a fagyott talajt. És lüktetett, ahogy a pajzs elvékonyodott, majd megrepedt.

A sikeres vadászok kis csapata elégedetten masírozott el az enyhe szélben hullámzó őszi árpamező és a domboldalban legelésző juhok mellett. Az egyik tehén, amelyet Hugh levágásra hizlalt, lustán bőgött.

Miközben ballagtak, Ross elégedetten arra gondolt, hogy áldott ember, aki azokkal fejezheti be az évet a farmon, és kezdheti az újat, akiket szeret.

A masszív kőház kéményeiből füst szállt fel. Ahogy közeledtek, a kutyák, akik számára a munkanap már véget ért, előrerohantak birkózni és játszani. A férfiak, tudva a rendet, egy kisebb fészer felé vették az irányt.

Hugh Millie-je, gazdafeleség és egy gazda lánya, szigorúan meghúzta a határt az elejtett zsákmány megpucolásával kapcsolatban. Így aztán a munkapadon, amelyet Hugh kifejezetten erre a célra készített, a férfiak nekikezdtek, hogy maguk végezzék el a munkát.

Lustán beszélgettek a vadászatról, a rájuk váró lakomáról, miközben Ross egy éles ollóval levágta a fácán szárnyait. Megpucolta a madarat, ahogy a nagybátyja tanította, kitépkedte a tollakat, utána feldarabolta. A levesbe való darabokat bezacskózta, az majd a konyhára kerül, a többi rész ment a szemeteszsákba.

Rob felemelt egy levágott fejet, és rikácsoló hangot hallatott. Ross akarata ellenére elnevette magát, és odanézett. Egy törött csont megvágta a hüvelykujját.

– A francba! – morogta, és mutatóujjával leszorította a sebet.

– Tudod, hogy ezzel vigyázni kell – ciccegett Hugh.

– Persze hogy tudom. Ez a tökfej tehet róla.

Ahogy lenyúzta a fácán bőrét, a madár vére elkeveredett a sajátjával.

Miután elkészültek, a kútból szivattyúzott jeges vízben lemosták a megpucolt madarakat, majd a konyhán keresztül bevitték a házba.

A nők a farmház nagy konyhájában gyűltek össze, ahol jó meleg volt, és sütés-főzés finom illata töltötte be a levegőt.

Ross szíve elszorult, annyira otthonosnak – tökéletes élőképnek – találta a jelenetet. A széles konyhapultra tette a madarait, és feleségét maga felé fordítva megölelte, megnevettetve vele az asszonyt.

– Megjöttek a vadászok.

Angie gyors, cuppanós csókot nyomott a szájára.

Hugh Millie-je, aki göndör, vörös haját kontyba tekerte a feje búbján, a madarakra nézett, és helyeslően bólintott.

– Megsütve elég lesz nekünk, és még a partira is jut. Mit szólnátok egy kis diós fácánpástétomhoz? Úgy emlékszem, azt nagyon szereted, Robbie.

A férfi vigyorogva paskolta meg a deréköv fölött kidudorodó pocakját.

– Talán ki kellene mennem lőni még néhányat, hogy a többieknek is jusson belőle.

Jayne, Rob felesége, a férje hasába döfte az ujját.

– Mivel, ha így folytatod, disznót csinálsz magadból, munkára fogunk.

– Úgy van – helyeselt Millie. – Hugh, a fiúkkal vigyétek be a hosszú asztalokat a nagy szalonba, ahol a parti lesz. Az anyám hosszú csipkeabroszát használjátok terítőnek. A jó gyertyatartókat is tegyétek ki, és a kamrából vegyétek elő és rakjátok ki a tartalék székeket!

– Akárhová is rakjuk őket, úgyis átpakoltatod mind.

– Akkor jobb lesz, ha máris nekiláttok. – Millie a kezét dörzsölgetve nézte a madarakat. – Rendben, hölgyeim, rúgjuk ki a férfiakat, és lássunk mi is munkához!

A boldog család igazi lakomát csapott. Tárkonnyal fűszerezett, naranccsal, almával, gyöngyhagymával és zsályával töltött, sárgarépa-, burgonya- és paradicsomágyon sült fácánt ettek, hozzá borsót, kemencében sült barnakenyeret és házi vajat.

Jó barátok, régi barátok, egyben családtagok, élvezték az év utolsó étkezését, amelyet két üveg Cristal pezsgővel öblítettek le, amit Ross és Angie hozott New Yorkból.

Odakint könnyű pelyhekben hullt a hó, miközben leszedték az asztalt és elmosogattak, még mindig a jól sikerült lakoma és a parti várakozásának lázában égve.

Gyertyaláng, pattogó tűz, az asztalokon még több étel – két nap munkájának gyümölcse. Bor, whisky és pezsgő. Hagyományos szíverősítők, pogácsa, haggis és sajt várta a Hogmanay-t, a skót újév ünnepét.

Néhány szomszéd és barát korán, még éjfél beállta előtt érkezett, hogy egyen, igyon és pletykálkodjon, lábával verje a ritmust a dudák és hegedűk zenéjére. Így, amikor az öreg óra elütötte az éjfélt, a ház tele volt hanggal, dallal és jó társasággal.

Az utolsó ütés hangjával meghalt az óév, és megszületett az új, amelyet ujjongással, csókokkal és a harsányan előadott Auld Lang Syne-nal köszöntettek. Mindez szentimentális módon megmelengette Ross szívét, akinek oldalához a felesége simult, és karját fivére karjába öltötte.

Ahogy a dal véget ért, és koccintásra emelték a poharukat, a bejárati ajtó kivágódott.

– Az első belépő! – kiáltott fel valaki.

Ross az ajtót nézte, arra számítva, hogy valamelyik Frazier fiú vagy talán Delroy MacGruder lép be. Mind sötét hajú, jó természetű legény, ahogy azt a hagyomány megköveteli. Az első belépőnek újévkor ilyennek kell lennie, hogy biztosítsa a jó szerencsét.

De csak a szél süvített be az ajtón, finom havat hozva magával, s a kinti sötétség áradt be.

Mivel Ross állt a legközelebb az ajtóhoz, maga ment oda, kinézett, kilépett. Végigfutott rajta a hideg, amit a metsző szélnek, és a szélfúváson túli furcsa, nyomasztó csendnek tulajdonított.

A levegő, amint visszatartja a lélegzetét.

Szárnysuhogást hallott volna? Hosszú árnyékot… sötétnél feketébb árnyékot látott volna?

Ross megborzongott, és visszalépett a házba. Így lett az első belépő a férfi, aki nem élvez már több lakomát, nem ünnepel több új esztendőt.

– Biztosan nem zártam be rendesen – mondta, becsukva maga mögött az ajtót.

Még mindig borzongva lépett oda a tűzhöz, kezét a lángok fölé tartotta. Öregasszony ült a kandalló mellett, vállkendőjét szorosan összefogta magán, a botja a széknek támasztva. Ross ismerte, ő volt a Frazier fiúk dédnagyanyja.

– Hozhatok magának egy whiskyt, Mrs. Frazier?

Az idős asszony vékony, kortól foltos ujjai meglepő erővel ragadták meg Ross felé nyújtott kezét.

– Oly régen írták meg, hogy a legtöbben elfelejtették.

– Mit?

– A pajzs eltörik, a szövet elszakad Danu istennő népének vére által. Ez tehát most a vég és a gyász, a viszály és a félelem… a kezdet és a fény. Sohasem hittem volna, hogy ezt megérem.

Ross gyengéden, elnézőn fektette kezét az öregasszonyéra. Tudta, néhányan azt állítják, ő is tündér. Mások szerint zavart már az elméje. De a hideg ekkor alattomos jégcsákányként ismét belészúrt a gerince aljába.

– Veled kezdődik, ősök gyermeke.

Szeme elsötétült, hangja elmélyült, friss borzongással töltve el a férfit.

– Így most az idő születése és halála közt az erő – a sötét és a világos is – felébred hosszú álmából. Véres küzdelem kezdődik kettejük közt, s a villámlással és egy anya szülési fájdalmaival eljő a Kiválasztott, akié a kard. Sok a sír, a tiéd az első. A háború hosszú, s nincs megírva még a vége.

Arcán szánalom jelent meg, ahogy hangja ismét elvékonyodott, a tekintete kitisztult.

– De nincs benne bűn, és áldás jön, amikor a régóta árnyékba burkolózó mágusok ismét szabadon lélegeznek. A könnyek után helye lehet az örömnek.

Halk sóhajjal megszorította a férfi kezét.

– Innék egy whiskyt, köszönöm.

– Persze.

Ross győzködte magát, hogy ostobaság volt ennyire megrendülnie az öregasszony értelmetlen szavaitól, fürkésző tekintetétől. De össze kellett szednie magát, mielőtt whiskyt töltött az idős asszonynak… s egy másikat saját magának.

Az erőteljes kopogásra a szoba várakozásteljesen elcsendesedett. Hugh ajtót nyitott az egyik Frazier fiúnak – Ross nem tudta, melyiknek –, akit tapssal és örömmel üdvözöltek, amint szélesen vigyorogva, kezében egy vekni kenyérrel belépett.

Noha arról már lekésett, hogy szerencsét hozzon.

Mégis, mire hajnali négy körül az utolsó vendég is távozott, Ross megfeledkezett nyugtalanságáról. Talán kicsit túl sokat ivott, de ez az éjszaka az ünneplésé volt, s nem maradt más hátra, mint hogy feltántorogjon az ágyába.

Angie, akit semmi sem akadályozhatott meg abban, hogy lemossa a sminkjét, és éjszakai krémmel kenje be az arcát, mellécsusszant, és felsóhajtott.

– Boldog új évet, drágám – mormolta.

– Boldog új évet, édes – viszonozta Ross, és a sötétben átölelte a feleségét.

Elaludt. Véres fácánnal álmodott, amint az a kis kőkör közepén a földbe csapódik, fekete szemű varjakkal, amelyek oly szorosan egymás mellett köröztek, hogy eltakarták a napot. A szél süvítése farkasvonyításnak hangzott. Keserves hideg és vad hőség. Sírás és jajgatás. Kolomp- és harangszó jelezte a rohanó időt.

Aztán váratlan, szörnyű csend állt be.

Jóval tizenkettő után ébredt lüktető fejfájással és émelygő gyomorral. Mivel jócskán tett a másnaposságért, kényszerítette magát, hogy felkeljen, kibotladozzon a fürdőszobába, és aszpirint vadásszon felesége kis gyógyszeres táskájában.

Négy szemet bekapott, és két pohár vízzel nyelte le, hogy enyhítsen valamelyest torka reszelősségén. Megpróbálkozott egy forró zuhannyal, s mivel kicsit jobban érezte magát, felöltözött és leballagott a földszintre.

A konyhába ment, ahol a többiek összegyűltek egy késői reggelire. Tojás, pogácsa, szalonna és sajt várta az éhezőket. A szagtól, a látványról nem is beszélve, Ross gyomra bukfencet vetett.

– Felkelt – mondta Angie mosolyogva, majd fejét oldalra biccentve alaposabban megnézte magának férje arcát, miközben hátrarázta vállig érő, szőke haját. – Rosszul nézel ki, édesem.

– Igen, kicsit betegesnek tűnsz – értett vele egyet Millie, és felállt az asztaltól. – Ülj le, és hozok neked valamit inni.

– Egy pohár gyömbérsör majd meggyógyítja – jósolta Hugh. – Azt kell inni másnap reggel.

– Tegnap nem kevés pohárral legurítottunk. – Rob lenyelt egy korty teát. – Én sem vagyok valami jól. A kaja segített.

– Most inkább kihagynám. – Elvette a gyömbérsört Millie-től, halk köszönetet mormolt, és óvatosan belekortyolt. – Azt hiszem, kimegyek kicsit levegőzni, az majd kitisztítja a fejem… és emlékeztetem magam, hogy túl öreg vagyok már ahhoz, hogy hajnalig vedeljek.

– Csak a magad nevében beszélj – morogta Rob, s noha maga is kissé sápadt volt, beleharapott egy pogácsába.

– Négy perccel mindig előtted járok.

– Három perc és negyvenhárom másodperccel.

Ross gumicsizmát húzott, felvett egy vastag kabátot. Fájós torkára gondolva sálat tekert a nyaka köré, sapkát tett a fejére. Aztán elvette Millie-től a vastag falú teásbögrét, és kisétált a csípős, hideg levegőre.

Kortyolt egyet az erős, forró teából, és sétára indult. Bilbo, a fekete labrador bajtársiasan mellészegődött. Hosszú gyaloglás után úgy vélte, jobban érzi magát. A másnaposság kegyetlen tud lenni, gondolta, de nem tart sokáig. És nem fogja a Skóciában töltött utolsó óráit tönkretenni azon borongva, hogy túl sok whiskyt és bort ivott.

A másnaposság nem tehet tönkre egy frissítő sétát a szabadban, egy kutya társaságában.

Azon kapta magát, hogy ugyanazon a mezőn jár, ahol az előző napi vadászaton leszedte a fácánt… és a kis kőkörhöz közeledik, ahová a madár zuhant.

Az ő vére van a hóréteg alatti fakó füvön? Fekete volna?

Nem akart közelebb menni, nem akarta látni. Ahogy elfordult, zörgést hallott.

A kutya mély torokhangon morgott. Ross visszafordult, és a mezőt szegélyező, öreg, göcsörtös fák csalitosát fürkészte. Valami van ott, gondolta, frissen támadt borzongással. Hallotta a neszezését. Hallotta a zajokat.

Csak egy szarvas, nyugtatta magát. Szarvas vagy róka. Talán egy túrázó.

De a kutya vicsorgott, és a hátán a szőr égnek állt.

– Van ott valaki? – kiáltott oda Ross, de csak a mozgás okozta zajok válaszoltak. – A szél – jelentette ki határozottan. – Csak a szél.

De tudta, ahogy kisfiúként is, hogy nem a szél volt az.

Néhány lépést tett visszafelé, egyre a fákat fürkészve.

– Gyerünk, Bilbo! Gyere, hazamegyünk.

Sarkon fordult, és gyors iramban távolodni kezdett, közben érezte, hogy a mellkasa összeszorul. Visszapillantva látta, hogy a kutya még mindig ott áll, merev lábakkal, felborzolt szőrrel.

– Bilbo! Gyere! – ütötte össze a két kezét. – Most!

A kutya felé fordította a fejét, és egy pillanatra a tekintete majdnem vad volt és őrjöngő. Aztán boldogan kilógó nyelvvel ügetni kezdett Ross felé.

Ross gyors léptekkel haladt, amíg el nem érte a mező szélét. Ott remegő kezét a kutya fejére tette.

– Oké, mindketten ostobák vagyunk. Senkinek sem szólunk róla.

Mire visszaért, a fejfájása valamelyest enyhült, és úgy tűnt, a gyomra is megnyugodott annyira, hogy megengedjen magának egy pirítóst és egy újabb bögre teát.

Mivel biztos volt benne, hogy a nehezén túl van, leült a férfiakkal meccset nézni, elszunyókált, és sötét álomtöredékek kísértették.

Az alvás segített, és a tányér leves, amelyet ebédre evett, fenséges ízű volt. Bepakolta a bőröndjét, ahogy Angie is a magáét.

– Ma korán lefekszem – mondta a feleségének. – Eléggé kivagyok.

– Még mindig… kicsit betegnek tűnsz. – Angie az arcára simította a kezét. – Mintha kicsit meleg lennél.

– Lehet, hogy megfáztam.

Angie élénken bólintott, bement a fürdőszobába, ott keresgélt valamit. Két élénkzöld tablettával és egy pohár vízzel jött vissza.

– Vedd be ezeket, aztán feküdj le. Nyugtató tabletták, szóval segítenek elaludni is.

– Mindenre gondolsz. – Ross lenyelte a gyógyszert. – Mondd meg a többieknek, hogy majd reggel találkozunk.

– Aludj egy kicsit.

Az asszony betakargatta, megmosolyogtatva Rosst. Homlokon csókolta.

– Talán kicsit meleg.

– Kialszom.

– Úgy legyen.

***

Reggel Ross úgy vélte, sikerült. Nem állíthatta, hogy teljesen – a tompa, gyötrő fejfájás visszatért, és hasmenése volt –, de jól bereggelizett zabkásából, és erős feketekávét is ivott.

Még utoljára sétált egyet, aztán bepakolt az autóba, amivel felpezsdítette a vérét. Megölelte Millie-t és Hugh-t.

– Gyertek el New Yorkba most tavasszal.

– Lehetséges, hogy elmegyünk. A mi Jamie-nk el tudja látni néhány napig a gazdaságot.

– Köszönjetek el tőle a nevünkben.

– Meglesz. Valószínűleg hamarosan hazaér, de…

– El kell érnünk a gépet.

Ross mindenkit megölelt.

– Jaj, hiányozni fogtok! – szomorkodott Millie a két nőt magához vonva. – Jó utazást, vigyázzatok magatokra!

– Gyertek el látogatóba! – szólt vissza Angie, miközben beszállt az autóba. – Szeretlek benneteket! – Csókot dobott nekik, miközben utoljára hajtottak ki a MacLeod-farmról.

***

Visszaadták a bérelt autót, megfertőzve ezzel az ügyintézőt, és az üzletembert, aki utánuk bérbe vette a kocsit. Megfertőzték a hordárt, aki elvette a bőröndjeiket, amikor a borravalót a kezébe csúsztatták. Mire túljutottak a biztonsági ellenőrzésen, legalább két tucat embernek adták át a fertőzést.

Aztán még többnek az első osztályon utazók várótermében, ahol Bloody Maryt ittak, és felelevenítették az ünnep emlékezetes pillanatait.

– Itt az idő, Jayne – állt fel Rob. Fél karjával átölelte ikertestvérét, megpaskolták egymás hátát, megölelte és arcon csókolta Angie-t. – Jövő héten találkozunk.

– Folyamatosan tájékoztass a Colridge számláról! – kérte Ross.

– Meglesz. Rövid a repülőút Londonba. Ha van bármi, amiről tudnod kell, megkapod, amint leszálltatok New Yorkban. Pihenj kicsit a gépen. Még mindig nagyon sápadt vagy.

– Te sem nézel ki valami fényesen.

– Majd összekapom magam – mondta Rob. Fél kezével felkapta az aktatáskáját, míg a másikkal gyorsan szalutált. – Találkozunk odaát, tesó.

Rob és Jayne MacLeod magával vitte a vírust Londonba. Útközben átadták a Párizsba, Rómába, Frankfurtba, Dublinba és azon túl utazóknak. A Heathrow-n a később Végzet néven ismertté váló vírus megtalálta a Tokióba és Hongkongba, Los Angelesbe, Washingtonba és Moszkvába induló utasokat.

A sofőr, aki a szállodába fuvarozta őket, négy gyermek apja, hazavitte, és a vacsoraasztalnál megfertőzte vele az egész családját.

A recepciós a Dorchesterben vidáman adta ki a szobájukat. Volt oka vidámságra, hiszen másnap reggel egész hetes szabadságra indult Biminire.

Vitte magával a Végzetet.

Aznap este együtt vacsoráztak a fiukkal és a menyükkel, az unokaöccsükkel és a feleségével, megfertőzve a többi családtagot, ráadásul a nagylelkű borravalóval együtt a pincért is.

Aznap este Rob a torokfájását, fáradtságát és émelygését valami bacinak tulajdonítva, amit a bátyjától kapott el (amiben nem tévedett), bevett egy kis NyQuilt, hogy könnyebben elaludjon.

***

Az Atlanti-óceánt átszelő repülőút közben Ross próbált elmélyedni egy könyvben, de nem tudott koncentrálni. Zenére váltott, remélve, hogy az álomba ringatja. Mellette Angie egy romantikus vígjátékkal szórakoztatta magát, amely könnyeden habzott, mint a pezsgő a pohárban.

Félúton járhattak az óceán fölött, amikor Ross olyan hevesen köhögve ébredt, hogy Angie szinte felpattant mellette az ülésen, és megveregette a hátát.

– Hozok vizet – kezdte, de Ross a kezét felemelve megrázta a fejét.

Ügyetlenül kikapcsolta a biztonsági övet, felállt, és a mosdóba sietett. A mosdókagylóba kapaszkodva sűrű, sárga váladékot köhögött fel, amely úgy tűnt, mintha egyenesen a hevesen ziháló tüdejéből szakadt volna ki. Miközben próbálta visszanyerni a lélegzetét, a köhögőroham ismét erőt vett rajta.

Egy pillanatra eszébe villant a mulatságos jelenet a Meglógtam a Ferrarival című filmből, amikor Ferris Bueller azon tűnődik, hogy kiköpi a tüdejét, de aztán újabb váladékot köhögött fel, amelyet enyhe hányás követett.

Aztán egy erős, szúró görcs alig hagyott neki időt arra, hogy lehúzza a nadrágját. Most úgy érezte, hogy kiszakadnak a belei, miközben arcán verejték patakzott. Szédülve, fél kézzel a falba kapaszkodva lehunyta a szemét, miközben a teste brutálisan kiürült.

Amikor a görcsök enyhültek, és a szédülés elmúlt, sírni tudott volna a megkönnyebbüléstől. Kimerülten megtisztálkodott, a polcon lévő szájvízzel kiöblítette a száját, vizet locsolt az arcába, és jobban érezte magát.

A tükörben szemügyre vette az arcát, és be kellett ismernie, hogy a szeme még kissé beesett, de úgy vélte, már jobban fest. Úgy döntött, bármilyen ronda vírust szedett is össze, azt most kiadta magából.

Amikor kilépett a mosdóból, a légiutas-kísérő aggódva nézett rá.

– Jól van, Mr. MacLeod?

– Azt hiszem, igen. – Hogy zavarát leplezze, a nőre kacsintott, és tréfával próbálta elütni a dolgot. – Túl sok volt a haggis.

A nő udvariasan nevetett, nem sejtve, hogy kevesebb mint hetvenkét óra múlva ő is szörnyen rosszul lesz.

Ross visszasétált Angie-hez, leült az ablak melletti helyre.

– Jól vagy, édesem?

– Igen. Most már igen, azt hiszem.

Az asszony kritikusan megnézte magának, aztán megsimogatta a kezét.

– Jobb a színed. Mit szólnál egy kis teához?

– Talán. Igen.

Ivott egy kis teát, úgy találta, hogy az étvágya is visszatért annyira, hogy megkóstolja az étlapon lévő csirkét és rizst. Egy órával a leszállás előtt megint rátört a köhögés, hányt és hasmenése volt, de ezúttal enyhébbnek ítélte, mint korábban.

Angie-re támaszkodva jutott át a vámon, az útlevél-ellenőrzésen, és az ő segítségével tolta ki a poggyászkocsit az előcsarnokba, ahol a sofőrjük már várta őket.

– Jó újra látni magukat. Hadd vegyem azt el, Mr. Mac.

– Köszönöm, Amid.

– Milyen volt az útjuk?

– Csodálatos – felelte Angie, ahogy utat törtek maguknak a Kennedy nyüzsgő tömegében. – De Ross nincs valami jól. Összeszedett valami vírust.

– Sajnálattal hallom. Olyan gyorsan hazavisszük, amilyen gyorsan csak tudjuk.

Ross számára a hazaút a kimerültség ködébe veszett: a gyaloglás a reptéren át az autóhoz, a bőröndök bepakolása, az út Brooklynba és a szép ház, ahol két gyereket neveltek fel.

Ismét Angie-re hagyta a részleteket, hálásan fogadva a derekát átölelő kart, amely levett valamennyit a súlyból, miközben felfelé terelte.

– Egyenesen ágyba veled.

– Nem vitatkozom, de előbb zuhanyozni szeretnék, úgy érzem… le kell zuhanyoznom.

Az asszony segített neki levetkőzni, amitől Rosst gyengédség járta át. Fejét felesége mellére hajtotta.

– Mit is csinálnék nélküled?

– Próbáld meg kitalálni.

A zuhany mennyei volt, és elhitette vele, hogy a legrosszabbon már túl van. Amikor kilépett a fürdőszobából, és látta, hogy Angie már megvetette az ágyat, egy üveg vizet, egy pohár gyömbérsört és a telefonját pedig az éjjeliszekrényre tette, Ross szemét szúrni kezdték a hála könnyei.

Angie megnyomta a távirányító gombját, hogy beljebb húzza a sötétítőket.

– Igyál a vízből vagy a gyömbérből, nehogy kiszáradj! S ha reggelre nem leszel jobban, irány az orvos, tisztelt uram.

– Már jobban vagyok – állította Ross, de engedelmesen megitta a gyömbérsört, mielőtt boldogan bedőlt volna az ágyba.

Az asszony betakarta, kicsit fontoskodott körülötte, tenyerét a homlokára simította.

– Biztos, hogy lázad van. Hozom a lázmérőt.

– Később – mormolta Ross. – Hadd aludjak előbb néhány órát.

– Odalent leszek.

Ross behunyta a szemét, és felsóhajtott.

– Csak egy kis alvásra van szükségem a saját ágyamban.

Angie lement a földszintre, a fagyasztóból elővett egy csirkét meg némi bezacskózott csontot, és a hideg vizet megnyitva alátartotta, hogy gyorsabban felengedjen. Főz egy hatalmas fazék húslevest, ami mindenre gyógyír. Neki magának is jólesne, mert hullafáradt volt, és már bekapott néhány tablettát a saját fájó torkára Ross háta mögött.

Semmi szükség rá, hogy a férjét most a saját rosszullétével aggassza. Különben is, mindig szívósabb volt Rossnál, valószínűleg túl is lesz rajta, mielőtt komolyabbra fordulna.

Miközben dolgozott, kihangosította a telefont, és felhívta a lányát. Vidáman csevegtek, mialatt Angie a hideg vizet folyatta, és teát készített magának.

– Apu ott van valahol? Szeretnék köszönni neki.

– Alszik. Valami ágynak döntötte újév napján.

– Jaj, ne!

– Ne aggódj! Húslevest főzök. Meggyógyul szombatra, amikor megyünk hozzátok vacsorára. Alig várjuk, hogy újra lássunk titeket Tonyval. Ó, Katie, olyan tündéri babaruhát találtam az ikreknek! Tulajdonképpen nem is egyet. Várj csak, amíg meglátod. De most mennem kell. – A beszéd komolyan igénybe vette fájós torkát. – Néhány nap, és találkozunk. Te viszont nehogy ide gyere, Katie, és komolyan beszélek. Apád valószínűleg fertőz.

– Akkor mondd meg neki, hogy jobbulást kívánok, és hogy hívjon fel, amikor felébred.

– Megmondom. Szeretlek, édesem.

– Én is szeretlek.

Angie bekapcsolta a tévét társaságnak, és úgy döntött, egy pohár borral jobban jár, mint a teával. Fazékba rakta a húst, aztán felszaladt az emeletre, hogy ránézzen a férjére. Megnyugodva látta, hogy halkan horkolva alszik, így visszament a konyhába, hogy megpucolja a krumplit, a répát, felaprítsa a zellert.

A feladatra összpontosított, hagyta, hogy a tévében hallható élénk csevegés átáramoljon rajta, és makacsul nem vett tudomást az egyre erősödő fejfájásról.

Ha Ross jobban érezné magát, és lemenne a láza, megengedné neki, hogy a hálószobából átköltözzön a családi szobába. És mindenre, ami szent, ő is pizsamát venne, amilyen pocsékul érzi magát, összebújnának, húslevest ennének és tévét néznének.

Automatikusan ment végig a leveskészítés folyamatán: miután elvégezte a dolgát, kidobta a csontot, jókora darabokra vágta a csirkehúst, hozzáadta a zöldséget, a fűszereket és a saját csirkehúsleves-alapját.

Takarékra tette, és felment az emeletre, hogy ismét megnézze Rosst. Nem akarta zavarni, de szeretett volna a közelében lenni, ezért bement a lánya volt szobájába, amelyet most az idelátogató unokák számára tartottak fenn. Aztán berohant a vendég fürdőszobába, hogy kihányja a tésztát, amit a gépen evett.

– Az istenit, Ross, mit kaptál el?

Elővette a füllázmérőt, bekapcsolta és a fülébe tette. Amikor csipogott, elkeseredetten olvasta le az eredményt: 38,5.

– Ez eldönti a kérdést. Csirkeleves tálcán tálalva az ágyba mindkettőnknek.

De egyelőre bevett két Advilt, aztán lement a földszintre, jeget tett egy pohárba, és gyömbérsört öntött rá. Miután halkan besurrant a szobájukba, melegítőfelsőt és flanelnadrágot vett elő… meg egy pár vastag zoknit is, mert érezte, hogy lassan rátör a hidegrázás. A másik hálószobában átöltözött, lefeküdt, magára húzta az ágy lábánál összehajtogatott csinos takarót, és szinte nyomban elaludt.

És fekete villámokról, fekete madarakról álmodott, és egy folyóról, amelyben vörösen hömpölygött a víz.

Hirtelen riadt fel, a torka lángolt, a feje fájdalmasan lüktetett. Kiáltást hallott volna? Miközben ügyetlenül igyekezett lehámozni magáról a takarót, hallotta a puffanást.

– Ross!

A szoba megpördült körülötte, ahogy felugrott. Szitkokat sziszegve rohant át a másik szobába, ahol ő maga is felkiáltott.

Ross az ágy mellett feküdt a padlón, és rángatózott. Körülötte hányástenger és vizes ürüléktócsa, és Angie mindkettőben vért látott.

– Jaj, istenem, istenem!

A férjéhez rohant, megpróbálta az oldalára fordítani… nem azt kellene tennie? Nem tudta, nem volt biztos benne. Felkapta a férje telefonját az éjjeliszekrényről, és beütötte a kilenc-tizenegyet.

– Mentőre van szükségem. Segítségre. Istenem! – Eldadogta a címet. – A férjem, a férjem. Rohama van. Forró, mint a tűz, szinte lángol. Hányt… Véreset…

– Úton van a segítség, asszonyom.

– Siessenek! Kérem, siessenek!

MÁSODIK FEJEZET

Jonah Vorhies, a harminchárom éves mentős érezte a készülő leves illatát, és kikapcsolta a főzőlapot, mielőtt mentős társával, Patti Ann-nel kigurították MacLeodot a házból, és berakták a mentőbe.

A társa beugrott előre, bekapcsolta a szirénát, míg ő hátul maradt, azon igyekezve, hogy stabilizálja a beteg állapotát, miközben a férfi felesége figyelt.

De Jonah felismerte a halált, amikor találkozott vele. Néha megérezte. Próbált tenni ellene, mert megzavarhatta a munkában, próbálta kizárni azt a tudást. Mint amikor néha tudta az utcán mellette elhaladó és hozzáérő férfiról, hogy rákos. Vagy a tovaszaladó fiúról, hogy még aznap délután elesik a bicajával, és eltörik a jobb csuklója, méghozzá zöldgallytörést szenved.

Néha még a gyerek nevét, korát, sőt a lakcímét is tudta.

Ez annyira sajátos volt, hogy egy ideig játékot csinált belőle. De aztán megijesztette a dolog, és felhagyott vele.

MacLeod esetében a tudás gyorsan és erősen jelentkezett, nem engedte magát kizárni. Ami még rosszabb, hogy valami új is társult hozzá. Egy látomás. A rohamnak már vége volt, mire megérkeztek, de miközben a betegen dolgozott, és továbbította a részleteket Patti Ann-nek, hogy a rádión beszólhasson, Jonah látta a beteget az ágyban, látta, ahogy megfordult, a padlóra hány. Segítségért kiált, mielőtt kiesik az ágyból, és rángatózni kezd.

Látta a feleséget berohanni, hallotta a hangját, ahogy felkiált. Látta és hallotta, mintha csak egy hatalmas képernyőn nézné.

És piszkosul nem tetszett neki.

Mire ráfordultak a mentőbejáróra, Jonah mindent elkövetett, hogy kikapcsolja a belső képernyőt, és bármit megtegyen, amivel megmentheti az életet, amelyről tudta, hogy vége már.

Elsorolta a létfontosságú adatokat, részletezte a tüneteket, és hogy eddig milyen kezelést alkalmazott, miközben dr. Rachel Hopman (akibe Jonah meglehetősen bele volt zúgva) és csapata sebesen tolta a beteget a kezelő felé.

Amikor odaértek, Jonah a karjánál fogva tartotta vissza a feleséget, mielőtt az berontott volna a lengőajtón. De nyomban el is engedte, mintha megégette volna magát, mert látta, hogy az asszony is halott.

– Ross – mondta a nő, és az ajtónak feszítette a kezét, hogy belökje.

– Asszonyom! Mrs. MacLeod, itt kell maradnia. Dr. Hopman a legjobb. Mindent meg fog tenni a férjéért, amit csak tud.

És magáért is hamarosan, magáért is. De az sem lesz elég.

– Ross! Tudnom kell…

– Mi lenne, ha leülne? Kér kávét?

– Nem. – Tenyerét a homlokára szorította. – Nem, köszönöm. Nem. Mi baja a férjemnek? Mi történt?

– Dr. Hopman rá fog jönni. Van valaki, akit felhívhatnék magának?

– A fiunk Londonban van. Néhány napig még nem jön haza. A lányom… De ő ikreket vár. Nem szabad felzaklatni. Ez fel fogja. A barátnőm, Marjorie.

– Azt szeretné, ha telefonálnék Marjorie-nak?

– Én… – Lenézett a kezére, amelyben görcsösen markolta a táskáját, a táskát, amelyet ösztönösen felkapott, ahogy kabátját is magára rángatta, és cipőbe bújt. – Nálam van a telefonom.

Elővette a mobilt, aztán csak bámult rá.

Jonah hátralépett, elkapott egy nővért.

– Kell valaki, aki figyel rá – intett Mrs. MacLeod felé. – A férje odabent van, és igazán súlyos az állapota. Azt hiszem, a nő is beteg.

– Sok most itt a beteg, Jonah.

– Lázas. Nem tudom megmondani, milyen magas. – De tudta: 38,5, és emelkedett. – De magas. Vissza kell mennem dolgozni.

– Jó, rendben, majd ránézek a nőre. Mennyire súlyos a helyzet? – kérdezte állával a kezelő felé intve.

Jonah akarata ellenére benézett, és látta, hogy a nő, akit sohasem mert elhívni egy komoly randira, az órára pillant, és bemondja az időt.

– Nagyon.

Mindössze ennyit felelt, és elmenekült, mielőtt Rachel kijött volna, hogy közölje az asszonnyal, meghalt a férje.

***

Az East Riveren túl, egy chelsea-i tetőtéri lakásban, Lana Bingham felkiáltott, szárnyalva a hosszú, mindent elsöprő orgazmus hatása alatt. Ahogy a kiáltás nyögésbe fulladt, és a nyögés sóhajtássá szelídült, ujjai elengedték az ágyneműt, amelyet eddig görcsösen markolt, hogy karját felemelve átölelhesse Maxet, miközben ő is elélvez.

Ismét felsóhajtott: jóllakott, laza és elégedett nő, akire még ránehezedik a szeretője súlya, és érzi, ahogy a férfi szíve őrülten dübörög a saját szívével egy ütemre. Ujjait lustán végigfuttatta a férfi haján. Talán ráférne egy hajvágás, de Lana szerette így hosszan, tetszett neki, hogy a végét az ujja köré tudja csavarni.

Fél éve költöztek össze, gondolta, és azóta csak jobb lett.

A szeretkezés utáni csendes lebegésben behunyta a szemét, és ismét felsóhajtott.

Aztán felkiáltott, ahogy valami vad és csodálatos robbant fel benne, viharzott át rajta. Erősebb és mélyebb, mint az orgazmus, a gyönyör és a döbbenet olyan féktelen keveréke, amelyet talán sohasem tud majd szavakba foglalni. Mintha fény robbant volna benne, villám csapott volna a mellkasába, lángoló nyíl a szívébe, amely egész lényén átvillámlott. Szinte érezte, hogy ragyog a vére.

Rajta, s még mindig benne Max teste megrándult. A férfi lélegzete elakadt, miközben, ha csak egy pillanatra is, újra megkeményedett.

Aztán minden elcsendesedett, elcsitult, nem volt több, csak valami csillogás a tekintetében, míg az is el nem halványult.

Max felkönyökölt, és lenézett rá a tucatnyi gyertya remegő fényénél.

– Mi volt ez?

Lana, még kicsit kábultan, nagyot fújt.

– Nem tudom. A világ legnagyobb szexét követő utórezgés.

A férfi nevetett, és hozzáhajolt, hogy ajkát az ajkához érintse.

– Azt hiszem, veszünk még egy üveggel abból az újborból, amit ma nyitottunk ki.

– Vegyünk mindjárt egy ládával. Hűű! – nyújtózott nagyot a férfi alatt, a karját a magasba emelve. – Csodásan érzem magam.

– Csodásan is festesz. Én szépséges, gyönyörű boszorkányom.

Most Lana nevetett. Tudta, ahogy Max is, hogy legjobb esetben is csak kontár lehet. És tökéletesen boldoggá tette, hogy az is maradt; kipróbálhatta magát az apróbb bűbájokban és a gyertyarituálékban, ünnepelhetett.

Mióta a téli napforduló fesztiválon megismerte Maxet, és még az Ostara, a tavaszi nap-éj egyenlőség ünnepe előtt beleszeretett – méghozzá fülig –, megpróbált komolyabban foglalkozni a boszorkánymesterséggel.

De nem volt meg benne a szikra, és ami azt illeti, nem sok olyat ismert, akiben megvolt. A legtöbben, sőt, nagyjából mindenki, akit ismert, akikkel a különböző fesztiválokon, összejöveteleken, szertartásokon találkozott, hozzá hasonló kontárok voltak. Némelyikük pedig az ő mércéje szerint kicsit őrült is. Mások viszont túlságosan is megszállottak.

Akadtak olyanok, akik akár veszélyessé is válhattak volna, ha igazi hatalom van a kezükben.

Aztán, ó igen, aztán ott volt Max.

Benne megvolt a szikra. Talán nem lobbantotta lángra a hálószoba gyertyáit a puszta leheletével? Ezzel mindig fel tudta izgatni Lanát. S ha komolyan összpontosított, lebegtetni tudott kisebb tárgyakat.

Egyszer átlebegtetett egy kávéval teli csészét a konyhán, és letette egyenesen Lana elé a pultra.

Bámulatos!

És a férfi szerette őt. Olyan varázslat volt ez, amelyet Lana mindennél többre értékelt.

Max ismét megcsókolta, aztán legördült róla… és felkapott egy meggyújtatlan gyertyát.

Lana a szemét forgatta, és eltúlzott nyögést hallatott.

– Mindig jobban teljesítesz, amikor laza vagy – mondta, és lassan legeltette tekintetét a lányon. – Most lazának tűnsz.

Lana meztelenül feküdt, de ez nem feszélyezte, karját a feje alá hajtotta, hosszú, karamellaszínű haja szétterült a párnán. Telt alsó ajka csábítón ívelt.

– Ha ennél lazább lennék, eszméletlenül hevernék itt.

– Akkor próbáld meg. – Max megfogta a kezét, végigcsókolta az ujjait. – Koncentrálj. A fény benned van.

Lana szerette volna, ha így van, mert a férfi így akarta. S mert gyűlölt csalódást okozni neki, felült, és hátrarázta a haját.

– Rendben.

Felkészült, becsukta a szemét, szabályozta a lélegzetét. Megpróbálta, ahogy Max próbálta tanítani, bevonzani a fényt, amely Max szerint a birtokában volt.

Különös módon úgy érezte, mintha felkavarodna benne valami, és meglepetten kinyitotta a szemét, kifújta a levegőt.

A kanóc lángra lobbant.

Lana eltátotta a száját, míg Max szélesen vigyorgott.

– Nézzünk csak oda! – mondta büszkén.

– De én… még nem is… – Korábban már sikerült néhány gyertyát meggyújtani néhány perces komoly összpontosítás után. – Még csak fel sem készültem rá, hogy elkezdjem, és… Te voltál az!

Vidáman és titokban megkönnyebbülve mutatóujjával megbökte a férfi mellkasát.

– Próbálod növelni az önbizalmam?

– Nem én voltam. – Kezét a lány meztelen térdére tette. – Nem tennék ilyet, és sohasem hazudnék neked. Egyedül te tetted, Lana.

– De én… Tényleg nem te voltál? És nem is… nem is tudom, nem adtál valamiféle lökést sem?

– Nem, te egyedül tetted. Próbáld meg újra. – Max elfújta a gyertyát, és ezúttal a lány kezébe adta.

Lana most már idegesen hunyta be a szemét… leginkább azért, hogy megnyugodjon. De amikor a gyertyára gondolt, arra, hogy meggyújtja, érezte, hogy valami megemelkedik benne. Amikor kinyitotta a szemét, és egyszerűen a lángra gondolt, a láng megjelent.

– Ó, ó, istenem! – A szemében, a nyári ég kékjét idéző szempárban visszatükröződött a gyertyafény. – Tényleg megcsináltam!

– Mit éreztél?

– Olyan volt… mintha valami megemelkedne bennem. Megemelkedett és szétáradt, nem is tudom pontosan. De, Max, olyan természetesnek tűnt. Semmi nagy villanás és bumm. Csak mintha, hm, mintha lélegzetet vennék. Mégis, tudod, kicsit ijesztő. Maradjon ez kettőnk közt, rendben?

Lana a fényen át nézett rá.

Látta a büszkeséget és az érdeklődést azon a jóképű, költői arcon. A kiugró pofacsontot most borosta borította, mert Max borotválkozás nélkül dolgozta végig a napot.

Mindkettőt látta a gyertyafényben, a tiszta szürke színű szempárban.

– Ne írj róla vagy ilyesmi. Legalább addig ne, amíg meg nem bizonyosodunk róla, hogy ez nem csupán a szerencse műve, nem csak egy egyszeri eset.

– Kinyílt benned egy ajtó, Lana. Láttam a szemedben, ahogy láttam benned a lehetőséget már az első alkalommal, amikor találkoztunk. Már azelőtt láttam, hogy beléd szerettem. De ha azt akarod, hogy kettőnk közt maradjon, akkor úgy lesz.

– Remek. – Lana felállt, a gyertyáját a férfié mellé tette. Kettejük egységének a szimbóluma, gondolta. Megfordult, a gyertyaláng megremegett mögötte. – Szeretlek, Max. Ez az én fényem.

Max felállt, karcsún, mint egy macska, és magához ölelte.

– El sem tudom képzelni, milyen lenne az életem nélküled. Kérsz még bort?

– Ez valami eufemizmus?

A férfi mosolygott és megcsókolta.

– Borra gondolok, és rendelünk valamit, mert éhen halok. Aztán közelebbről is megvizsgáljuk azt az eufemizmust.

– Benne vagyok. Tudok főzni.

– Az biztos, de egész nap azt csináltad. Az éjszakád szabad. Azt beszéltük, hogy elmegyünk valahová…

– Szívesebben maradnék itthon. Veled.

Sokkal szívesebben, döbbent rá Lana.

– Remek. Mihez volna kedved?

– Lepj meg – mondta Lana, és elfordult, hogy felvegye a séfkabátot, pontosabban a helyettesi kabát alatt viselt fekete nadrágot és pólót, amelyet Max lehúzott róla, amikor hazaért az étteremből. – Két dupla műszakom volt a héten, szóval boldogan itthon maradok, és eszem valamit… bármit, amit más főzött.

– El van intézve. – A férfi felvette a farmert és a fekete pulóvert, amelyet ő viselt a munkához, azaz az íráshoz a tetőtéri irodájában. – Kinyitom a bort, és a többivel megleplek.

– Mindjárt megyek – ígérte Lana, és a szekrényhez lépett.

Amikor összeköltözött Maxszel, próbálta a helyét a szekrény felére korlátozni, de… Imádta a ruhákat, rajongott a divatért, s mivel ideje nagy részét fehér köpenyben és fekete nadrágban töltötte, munkán kívül kényeztette magát.

Valami lezser, gondolta, amely attól még lehet csinos, sőt romantikus egy otthon töltendő estére. Tengerészkék ruhát választott, piros loknis szoknyarésszel, amely közvetlenül a térde fölött fog örvényleni. És ő is előállhat a saját kis meglepetésével – valami szexi fehérneművel –, amikor eljutnak majd az est eufemizmus részéhez.

Felöltözött, aztán szemügyre vette magát a tükörben. Gyertyafényben előnyösebben fest, de… az arcára simította a tenyerét, és némi csillogást varázsolt rá… olyasmi volt ez, amelyet pubertás kora óta tehetségesen űzött.

Gyakran töprengett azon, hogy a benne lévő szikra nem inkább a hiúságától függ-e, mint valódi hatalomtól.

Ha így volt, Lana nem bánta. Cseppet sem szégyellte, hogy szívesebben érzi magát csinosnak, mint hatalmasnak. Főleg, hogy bármi is volt belőle ezekből, egy olyan férfit vonzott hozzá, mint Max.

Már indult kifelé, amikor eszébe jutottak a gyertyák.

– Ne hagyd őket felügyelet nélkül – mormolta maga elé, és megfordult, hogy eloltsa őket.

Megtorpant, elgondolkodott. Ha meg tudta gyújtani, el is tudja oltani a gyertyákat?

– Csak az ellenkezőjét kell tennem, nem igaz? – mondta, s ahogy erre gondolt, rámutatott az egyikre, azt tervezve, hogy odamegy és megpróbálja.

A láng kialudt.

– Ó, hát ez… hűha! – Azonnal fel akarta hívni Maxet, aztán rájött, hogy a férfi úgy fellelkesedne, hogy a csendes, otthon elköltött vacsora helyett végül egész este gyakorolnának és tanulnának.

Így aztán csak gondolatban az egyik gyertyától a másikig ment, míg a szoba sötétségbe nem borult. Nem tudta volna megmagyarázni, mit érez, vagy hogyan nyílt ki hirtelen az az ajtó, amelyről Max beszélt.

De ezt ráér később átgondolni, határozta el.

Kívánta azt a bort.

***

Miközben Lana és Max élvezettel kortyolták a borukat, és pirított bagettszeletekre olvasztott sajtfalatkákat haraptak hozzá, amelyet Lana készített végül, nem tudva megállni, hogy ne csináljon valami étvágygerjesztőt, Katie MacLeod Parsoni besietett a brooklyni kórházba.

A könnyei még nem törtek elő, mert nem volt hajlandó elhinni, hogy az apja halott, és az anyja hirtelen olyan beteg lett, hogy az intenzívre került.

Fél kezét a hasára szorította, miközben a férje a már nem létező derekát ölelte át, így követte az intenzív osztályra vivő lifthez vezető nyilakat.

– Ez nem létezik. Csak valami tévedés lehet. Mondtam neked, hogy alig néhány órája beszéltem anyuval. Apu nem érezte jól magát, megfázott vagy ilyesmi, és anyu levest főzött.

Ezt ismételgette végig a kórházba vezető úton. Tony nem vette le a kezét a derekáról.

– Minden rendben lesz – mondta a férfi, mert más nem jutott eszébe.

– Csakis tévedés lehet – ismételte Katie. De amikor a nővérpulthoz értek, egyetlen szót sem tudott kinyögni. Megnémult. Tehetetlenül nézett Tonyra.

– Azt mondták nekünk, hogy Angie… Angela MacLeodot behozták ide. Ő itt Kathleen, a lánya… Katie, a feleségem.

– Látnom kell az anyámat. Muszáj látnom. – Volt valami a nővér tekintetében, amitől pánik kúszott fel a torkán. – Muszáj látnom az anyámat! Beszélni akarok dr. Hopmannel. Azt mondta, hogy… – De azt már Katie nem tudta kimondani.

– Dr. Gerson foglalkozik az édesanyjával – kezdte a nővér.

– Nem akarok dr. Gersonnal találkozni. Az anyámat akarom látni! Dr. Hopmannel akarok beszélni.

– Ugyan, Katie, ne csináld már! Próbálj megnyugodni! Gondolj a kicsikre!

– Szólok dr. Hopmannek. – A nővér előjött a pult mögül. – Addig várjanak ott, üljenek le. Hányadik hónapban van?

– Huszonkilenc hét és négy nap – felelte Tony.

Most előbuggyantak azok a könnyek.

– A napokat is számolod? – nyögte Katie.

– Hát persze, édesem. Még szép. Ikreink lesznek – mondta a nővérnek.

– Micsoda öröm! – mosolygott rájuk a nő, de arca elkomorodott, amikor hátat fordított nekik, hogy visszamenjen a pulthoz.

Rachel, amint tudott, válaszolt a hívásra… és amint meglátta a nőt és a férfit, nyomban felmérte a helyzetet. Egy gyászoló, állapotos nővel lesz dolga.

Mégis úgy vélte, jobb, hogy Gerson előtt ért oda. A férfi remek belgyógyász volt, de szinte a durvaságig nyers tudott lenni.

A nővér a pultnál bólintott, és Rachel megacélozva magát a házaspár felé indult.

– Dr. Hopman vagyok. Őszinte részvétem az apja miatt.

– Csakis tévedés lehet.

– Maga Katie?

– Katie MacLeod Parsoni vagyok.

– Katie – ült le mellé Rachel –, megtettünk mindent, amit tudtunk. Az édesanyja szintén megtett mindent, amit tudott. Segítséget hívott, és amilyen gyorsan csak lehetett, behozatta hozzánk. De az édesapja túlságosan beteg volt.

Katie szeme, amely ugyanolyan sötét volt, mint az anyjáé, esdeklőn tapadt Rachelre.

– Megfázott. Elkapott valami bacit. Az anyám húslevest főzött neki.

– Az édesanyja tudott némi információval szolgálni. Skóciában voltak, ugye? De maga nem utazott velük.

– Veszélyeztetett terhes vagyok, fokozott ágynyugalomra ítélve.

– Ikreink lesznek – mondta Tony. – Huszonkilenc hét és négy napnál járunk.

– Elárulná, Skóciában hol voltak a szülei?

– Dumfriesban. De mit számít az? Hol van az anyám? Látnom kell az anyámat.

– El van különítve.

– Az mit jelent?

Rachel megmozdult, a tekintete nyugodt és magabiztos volt, akárcsak a hangja.

– Ez csak elővigyázatosság, Katie. Ha ő és az édesapja megfertőződtek, vagy az egyik átadta a másiknak a fertőzést, akkor védekeznünk kell ellene. Megengedem, hogy találkozzon vele pár percig, de fel kell készülnie rá, hogy nagyon beteg. Maszkot, kesztyűt és védőköpenyt kell felvennie.

– Nem érdekel, mit kell felvennem, látnom kell az anyámat.

– Nem érintheti meg – tette hozzá Rachel –, és csak néhány percre láthatja.

– A feleségemmel tartok.

– Rendben. Először is, mindent el kell mondania, amit a Skóciában töltött időszakról tud. Az édesanyja azt mondta, hogy csak ma jöttek vissza, és a karácsony másnapjától ott voltak. Tud arról, hogy az apja beteg lett volna induláskor?

– Nem, jól érezte magát. Együtt karácsonyoztunk. Utána mindig elutazunk a farmra. Mindannyian el szoktunk menni, de most nem tudtam velük tartani, mert nem utazhatok.

– Beszélt velük, amíg Skóciában voltak?

– Persze. Majdnem mindennap. Mondom, hogy remekül voltak. Megkérdezheti Rob bácsit… ő az apám ikertestvére. Mind ott voltak, és mind jól érezték magukat. Megkérdezheti őt is. Londonban van.

– Meg tudná adni a számát?

– Majd én megadom – mondta Tony, és megfogta Katie kezét. – Megvan minden szám, és bármelyiket megadom, amelyiket kéri, de a feleségemnek látnia kell az anyját.

Miután a családtagok beöltöztek és védőkesztyűt húztak, Rachel mindent elkövetett, hogy felkészítse őket.

– Az édesanyját kiszáradás miatt kezelik. Magas láza van, azon dolgozunk, hogy csökkentsük. – Megállt az üvegfalú szoba előtt: finom csontozatú nő, akinek dús, fekete fürtjei szanaszét kunkorodnának, ha nem szorítaná le őket könyörtelenül. A sötét, csokoládébarna szempár kimerültségről árulkodott, de a hangja élénk maradt. – A műanyag függöny a fertőzés ellen véd.

Katie csak bámult az üvegen és a szobában lévő műanyag fólián keresztül a keskeny kórházi ágyon fekvő nőre.

Mintha az anyám porhüvelye lenne, gondolta.

– Most beszéltem vele. Most beszéltem vele.

Megfogta Tony kezét, és belépett.

A monitorok csipogtak. Zöld hullámok és tüskék futottak át a képernyőkön. Ventilátor zsongott, mint egy darázsraj. Mindezen túl hallotta az anyja ziháló lélegzetét.

– Anyu – szólította meg, de Angie meg sem moccant. – Be van nyugtatózva?

– Nincs.

Katie megköszörülte a torkát, s hangosabban, tisztább hangon szólalt meg.

– Anyu, Katie vagyok. Anyu!

Angie most megmozdult, felnyögött.

– Fáradt, annyira fáradt vagyok. Főzök levest. Beteget, ma beteget jelentünk. Mami, a barikás pizsimet akarom. Ma nem tudok suliba menni.

– Anyu, Katie vagyok.

– Katie, Katie. – Angie jobbra-balra forgatta a fejét a párnán. – Mami azt mondja, Katie, zárd be az ajtót. Told rá a reteszt, Katie! – Angie szeme felpattant, lázas tekintete körbepásztázott a szobában. – Ne hagyd, hogy bejöjjön! Hallod, ahogy a bokrok közt neszez? Katie, zárd be az ajtót!

– Ne aggódj, anyu, ne aggódj!

– Látod a varjakat? Az összes varjú köröz.

A fényes, üres tekintet ekkor megállapodott Katie-n… és valami megcsillant benne, amiben Katie felismerte az anyját.

– Katie! Az én kislányom.

– Itt vagyok, anyu, itt vagyok melletted.

– Apuval nem érezzük túl jól magunkat. Húslevest fogunk enni, az ágyban, tálcáról, és tévét nézünk.

– Az jó. – Könnyek fojtogatták Katie-t. – Hamarosan jobban leszel – nyögte a könnyeken át. – Szeretlek.

– Meg kell fognod a kezem, amikor átmegyünk az utcán, és nagyon fontos, hogy mind a két irányban szétnézz.

– Tudom.

– Hallottad?! – fogta suttogóra Angie a hangját, a lélegzete felgyorsult. – Valami zörög a bokrok közt. Valami figyel.

– Nincs ott semmi, anyu.

– Ott van! Szeretlek, Katie. Szeretlek, Ian. Az én kicsikéim.

– Szeretlek, anyu – mondta Tony, megértve, hogy Angie Katie testvérének hiszi. – Szeretlek – ismételte, mert így is volt.

– Később majd elmegyünk a parkba piknikezni, de… Nem, mégsem, vihar közeledik. Az is vele jön. Vörös villám, éget és vérzik. Fussatok! – Angie felnyomta magát. – Rohanjatok!

Angie vad köhögésben tört ki, köpettel és nyálkával szennyezve a függönyt.

– Vigye ki! – utasította Tonyt Rachel, és megnyomta a nővérhívó gombot.

– Ne! Anyu!

Tony a tiltakozás ellenére kirángatta Katie-t a szobából.

– Ne haragudj! Sajnálom, de hagynod kell, hogy megpróbáljanak segíteni rajta. Ne csináld már! – Tony keze remegett, ahogy lesegítette feleségéről a védőruhát. – Itt kell levennünk magunkról mindent, emlékszel?

Lehúzta az asszony kesztyűjét, aztán a sajátját is, és ledobta őket, miközben a nővér besietett a szobába, hogy asszisztáljon.

– Le kell ülnöd, Katie.

– Mi baja van, Tony? Őrültségeket beszélt.

– Biztos a láztól. – Visszakormányozta a székekhez, és érezte, hogy egész testében remeg. – De le fogják nyomni a lázát.

– Az apám halott. Meghalt, és én nem tudok rágondolni, mert anyura kell gondolnom. De…

– Jól van az így. – Tony továbbra is átölelve tartotta, a fejét a vállához vonta, és a göndör, barna fürtöket simogatta. – Most édesanyádra kell gondolnunk. Ian is itt lesz, amint tud. Talán már úton is van. Neki is szüksége lesz ránk, főleg, ha Abby és a gyerekek nem tudnak vele jönni, mert nem volt elég hely a gépen.

Csak beszélj, gondolta, csak beszélj, és vond el Katie figyelmét arról a borzalomról, ami a műanyag függöny mögött történt.

– Emlékszel, írta, hogy sikerült helyet foglalnia egy dublini kisgépre, és onnan van közvetlen járata. Emlékszel? És azon van, hogy Abbyt és a gyerekeket a lehető leghamarabb felültesse egy londoni gépre.

– Anyu azt hitte, hogy te vagy Ian. Szeret téged, Tony.

– Tudom. Minden rendben. Tudom.

– Ne haragudj!

– Ó, ugyan már, Katie!

– Nem, azért kérek bocsánatot, mert fájásaim vannak.

– Várj csak, hogy mi? Mennyi?

– Nem tudom. Fogalmam sincs, de vannak. És úgy érzem…

Amikor megingott a széken, Tony az ölébe kapta. Ott állt, ölében a feleségével és az ikrekkel, úgy érezve, hogy az egész világ darabokra hullik… és segítségért kiáltott.

Katie-t felvették a kórházba, és egy feszültséggel teli óra után a fájások megszűntek. A rémálom utáni megpróbáltatás, valamint a kórházi ágynyugalom és megfigyelés következtében mindketten kimerültek voltak.

– Írunk egy listát, hogy mire van szükséged otthonról, és elszaladok érte. Itt maradok veled ma éjszaka.

– Képtelen vagyok értelmesen gondolkodni.

Bár szúrt a szeme, mégsem tudta behunyni. Tony megfogta és csókokkal borította a kezét.

– Majd rögtönzök. Te pedig azt teszed, amit az orvos mond. Pihenned kell.

– Tudom, de… Tony, nem tudnál benézni hozzá? Megnéznéd, hogy van anyu? Nem hiszem, hogy tudnék pihenni, amíg nem tudok biztosat.

– Rendben, de ne járkálj fel-alá, amíg nem vagyok itt.

Katie halvány mosolyt kényszerített az arcára.

– Becsszóra megígérem.

Tony felállt, és lehajolt, hogy puszit nyomjon a hasára.

– Ti pedig maradjatok veszteg! Ilyenek ezek a srácok! – Szemét forgatva Katie-re nézett. – Mindig sietnek.

Miután kilépett a kórteremből, az ajtónak dőlt, és próbálta legyőzni a sürgető késztetést, hogy összeroppanjon. Mindig is Katie volt az erős, gondolta. De most neki kell annak lennie. Tehát erős lesz.

Átvágott a speciális ellátást igénylő osztályon – kész labirintus volt –, megtalálta a váróterem ajtaját, a felvételi pultot, a lifteket. Tony gyanította, Katie elég sokáig lesz bent ahhoz, hogy addig ő kiismerje magát itt.

Ahogy a lifthez ért, egy filigrán, fekete hajú, fehér orvosi köpenyt és fekete Nike cipőt viselő nő lépett ki a felvonóból.

Tony elméje kitisztult.

– Dr. Hopman!

– Mr. Parsoni, hogy van Katie?

– Szólítson csak Tonynak! Katie most pihenni próbál. Minden rendben. Az utóbbi órában nem voltak fájásai, és az ikrek is jól vannak. Bent akarják tartani megfigyelésre legalább ma éjszakára, de valószínűleg több napra is. Az édesanyjáról kérdez, szóval feljöttem, hogy megnézzem.

– Jöjjön, üljünk le amott.

Tony gyerekkora óta a család sportszereket árusító vállalkozásában dolgozott… mostanra ő vezette a központi részleget. Tudott olvasni az emberekben.

– Nem!

– Sajnálom, Tony. – A nő karon fogta, a székekhez kísérte. – Mondtam dr. Gersonnak, hogy lejövök, de lehívhatom őt is, hogy beszéljen magával.

– Nem kell. Nem ismerem őt, nincs rá szükség. – Leroskadt, arcát a tenyerébe temette. – Mi folyik itt? Nem értem, mi történik. Miért haltak meg?

– Vizsgálatokat végzünk, felmérjük a fertőzés jellegét. Úgy véljük, Skóciában kaphatták el, mivel az apósán már indulás előtt mutatkoztak a tünetek. Katie azt mondta, Dumfriesban, egy farmon voltak.

– Igen, családi farm… egy unokatestvérüké. Remek hely.

– Unokatestvér?

– Igen, Hugh. Hugh MacLeod és Millie. Istenem, el kell mondanom nekik. És Robnak meg Iannek is. Mit mondjak Katie-nek?

– Hozhatok magának egy kávét?

– Nem, köszönöm. Most inkább egy jó erős italnak tudnám hasznát venni, de… – Erősnek kell maradnia, emlékeztette magát, és kézfejével letörölte a könnyeit. – Beérem egy kólával.

Amikor az automata felé indult, Rachel a karjára tette a kezét.

– Majd én hozom. Sima kólát?

– Igen.

Rachel az automatához sétált, aprót bányászott elő. Egy farm, gondolta. Disznók, csirkék. A sertés- vagy madárinfluenza egy lehetséges törzse?

Nem az ő területe, de megszerzi és továbbadja az információt.

Odavitte Tonynak a kólát.

– Ha megadná Hugh MacLeod elérhetőségét és Ross MacLeod fivéréét is, az talán segítene nekünk.

Mindet elmentette a telefonjába. Az unokatestvér, az ikertestvér, Ross fia, de még az unokaöcsök számát is, ahogy Tony egymás után sorolta.

– Megadom a számomat. – Elvette a férfi telefonját, és hozzáadta a névjegyzékhez. – Hívjon fel, ha tudok valamiben segíteni. Azt tervezi, hogy Katie mellett marad ma éjjel?

– Igen.

– Elintézem magának. Részvétem, Tony. Őszinte részvétem.

A férfi nagyot sóhajtott.

– Ross és Angie, olyanok voltak nekem… úgy szerettem őket, mint a saját szüleimet. Segít a tudat, hogy olyasvalaki volt mellettük a végén, aki törődött velük, tudja, gondoskodott róluk. Ez Katie-nek is segíteni fog.

Visszaindult felesége szobájába, lassan haladt, sőt, egyszer szándékosan rossz sarkon fordult be, hogy több időt adjon magának.

Amikor belépett a szobába, és látta, hogy fekszik az asszony az ágyban, kezét óvón a hasára téve, tudta, mit kell tennie.

Most először, mióta ismeri, hazudni fog.

– Anyu?

– Alszik. Neked is aludnod kell. – Az ágy fölé hajolt, megcsókolta az asszonyt. – Hazarohanok, és összecsomagolok néhány holmit. Mivel itt valószínűleg pocsék a kaja, hozok egy kis lasagnét a Carmine-ból. A kicsiknek enniük kell. – Megsimogatta felesége hasát. – És húsra van szükségük.

– Oké, igazad van. Te vagy az én kősziklám, Tony.

– Te mindig is az voltál a számomra. Észre sem veszed, s már vissza is értem. Semmi vad buli, amíg oda vagyok.

Katie szeme csillogott, a mosolya remegő volt. De az ő Katie-je mindig belement a játékba.

– Már megrendeltem a sztriptíztáncosokat.

– Mondd meg nekik, hogy addig el ne kezdjék, amíg vissza nem értem.

Kiment, és az autója felé indult. Gyengén havazni kezdett, de ő alig érezte. Beült a kisbuszba, amelyet két héttel korábban vettek, az ikrekre gondolva.

A fejét a kormányra hajtva, összetört szívvel zokogott.

HARMADIK FEJEZET

Január első hetének végére a bejelentett halálesetek száma meghaladta az egymilliót. Az Egészségügyi Világszervezet példátlan sebességgel terjedő országos járványt hirdetett meg. A Járványügyi és Betegségmegelőzési Központ{1} a madárinfluenza új törzseként azonosította a nagy kiterjedésű járványt, amely emberről emberre terjed.

De senki sem tudta megmagyarázni, hogy a vizsgált madarak miért nem mutatták a fertőzés jeleit. A MacLeod-farm száz kilométer sugarú körzetében elkobozott vagy elfogott csirkék, pulykák, libák, fácánok és fürjek egyike sem mutatott fertőzést.

Az emberek ellenben – a skóciai MacLeod család, a szomszédaik, a falusiak – tömegesen haltak meg.

Ezt a részletet a WHO, a CDC és a NIH{2} szigorúan titokban tartotta.

Az oltóanyagért folytatott küzdelemben az elosztás bonyolult és őrjítő kitérőkkel történt csak meg. A késlekedés lázadást, fosztogatást, erőszakot szított.

Nem számított, mivel az oltóanyagok ugyanolyan hatástalannak bizonyultak, mint a hamis gyógymódok, amik gyorsan terjedtek az interneten.

A világ államfői nyugalomra intettek, rendet kértek, támogatást ígértek, rendelkezésekről beszéltek.

Az iskolák bezártak, számtalan vállalkozás lehúzta a rolót, mivel arra buzdították az embereket, hogy korlátozzák a másokkal való érintkezést. A sebészeti maszkok, kesztyűk, a vény nélkül és receptre kapható influenza elleni szerek és fertőtlenítőszerek értékesítése az egekbe szárnyalt.

Pedig mindezek nem segítettek. Tony Parsoni elmondhatta volna nekik, de alig hetvenkét órával később ő is ugyanazon a kórházi ágyon halt meg, ahol az anyósa.

Műanyag válaszfalak, latexkesztyűk, egészségügyi maszkok? A Végzet csak gúnyosan kacagott rajtuk, és vidáman terjesztette mérgező vírusait.

Az új év második hetében a halálos áldozatok száma meghaladta a tízmilliót, és semmi jelét nem mutatta az enyhülésnek. Bár a betegségét nem jelentették be, és a halálát majdnem két napig titokban tartották, az Egyesült Államok elnöke is megadta magát a vírusnak.

Az államfők hullottak, mint a legyek. Az extrém óvintézkedések ellenére ugyanolyan fogékonynak bizonyultak, mint a hajléktalanok, a pánikba esettek, a hívők, az ateisták, a papok és a bűnösök.

A végítélet harmadik hetében a járvány Washingtonon átvonuló hullámában a kongresszus több mint hatvan százaléka feküdt holtan vagy haldokolva, világszerte több mint egymilliárd másik emberrel együtt.

Mivel a kormányban teljes volt a káosz, terroristatámadásoktól való félelem tüze kapott lángra. De a terroristák éppúgy el voltak foglalva a haldoklással, mint a többiek.

A városi közterületek háborús zónákká váltak, ahol fogyatkozó rendőri erők harcoltak a túlélők ellen, akik az emberiség végét a vérontás és kegyetlenkedés… vagy profitszerzés lehetőségének tekintették.

Rengeteg pletyka terjengett furcsa, táncoló fényekről, különös képességekkel bíró emberekről, akik kenőcs nélkül gyógyítottak égési sérüléseket, tüzelőanyag nélkül is tüzeket gyújtottak a hordókban, hogy mellettük melegedjenek. Vagy csak a látványért, az izgalomért, ahogy a lángok a magasba csapnak. Néhányan állították, hogy láttak egy nőt keresztülsétálni a falon, mások megesküdtek rá, hogy egy férfi puszta kézzel emelt fel egy autót… és egy másikat, aki a talajtól harminc centire elemelkedve dzsiggelt.

A légi közlekedést a járvány második hetében leállították abban a hiú reményben, hogy így megállíthatják, vagy legalább lassíthatják a terjedését. A legtöbben, akik az utazási tilalom előtt elmenekültek, elhagyták az otthonukat, a városaikat, sőt még az országukat is, máshol haltak meg.

Mások úgy döntöttek, hogy az otthonukban, a lakásukban – sőt még irodaépületekben is – vészelik át a járványt, készleteket halmoztak fel, lezártak ajtót-ablakot, gyakran fegyveres őröket is állítottak.

És megvolt az a vigaszuk, hogy a saját ágyukban halhattak meg.

Akik bezárkóztak és még éltek, ragaszkodtak az egyre szórványosabban érkező hírekhez, és reménykedtek a csodában.

A harmadik hétre a hírek olyan értékessé váltak, mint a gyémántok, és sokkal ritkábbak voltak.

Arlys Reid nem hitt a csodákban, de hitt abban, hogy az embereknek joguk van tudni, mi történik körülöttük. Hajnali hírolvasóként kezdte Ohióban, és többnyire farmokról és néhány eldugott, helyi ünnepségről és fesztiválról tudósítva fokozatosan küzdötte fel magát egy helyi társaság semmitmondó híreinek riporterévé New Yorkban.

Népszerű lett, ha túl sok ütős hír nem is jutott neki.

Harminckét évesen még mindig a nemzeti hírekkel szemezett. Nem számított rá, hogy csak úgy az ölébe hull kollégáinak fogyatkozó száma miatt. Az Esti reflektorfény csillaga, aki a világválság két évtizede alatt a nyugodt, józan hangot képviselte, eltűnt még a járvány első hetének vége előtt. Egymás után, a hierarchia szerinti váltás sorrendjében jött a halál, a menekülés, vagy Arlys közvetlen elődje esetében, könnyes összeomlás élő adásban.

Minden reggel, amikor Arlys felébredt a szinte üres épületben, amely alig néhány sarokra volt a stúdiótól, leltárt csinált.

Semmi láz, semmi hányinger, nincsenek görcsei, nem köhög, és téveszmék sem gyötrik. És nyoma sincs különleges képességeknek, nem mintha hitt volna a pletykáknak.

Evett valamit szerény készleteiből. Általában száraz gabonapelyhet, mivel tejet szinte lehetetlen volt találni, kivéve, ha valakinek bírta a gyomra a tejport. Az övé nem bírta.

Futáshoz öltözött, mert rájött, hogy szüksége van a futásra, még fényes nappal, még ha csak néhány háztömbnyit is. A táskáját keresztbe vetette át a vállán. Benne tartotta a harminckettes kaliberű pisztolyt, amelyet korábban az utcán talált. Kulcsra zárta az ajtót, és kiment.

Útközben, ha eléggé biztonságban érezte magát, fényképeket készített a telefonjával. Mindig akadt valami dokumentálnivaló. Egy újabb holttest, egy újabb kiégett autó, egy újabb betört kirakat. Máskülönben folyamatosan kocogott.

Jó formában volt, ahogy mindig is, és bármikor sprintre tudott váltani, ha kellett. A legtöbb reggelen az utcák hátborzongatóan csendesek voltak, üresek, leszámítva az elhagyott autókat, roncsokat. Azok, akik éjszakánként az utcákon bolyongtak, véres áldozatokra lesve, a napfénnyel visszakúsztak a vackukba, mint a vámpírok.

Az oldalajtót használta, mivel Tim, a biztonsági őr adott neki egy kulcscsomót és egy mágneskártyakészletet, mielőtt eltűnt. Mindig a lépcsőn ment fel, mivel volt pár áramszünetük. Az öt emelet megmászása segített pótolni a kiesett heti ötször egy órát, amit az edzőteremben töltött.

Nem hagyta többé, hogy az épület visszhangos csendje zavarja. Az ebédlőben és a büfében még volt kávé. Mielőtt bekapcsolta volna a gépet, darált némi plusz kávét a táskájában tartott zacskóba. Alkalmanként csak egynapi tartalékot, végül is, nem ő volt az egyetlen, aki még bejárt dolgozni, és akinek szüksége volt egy löketre.

Kis Fred, a lelkes gyakornok, aki Arlyshoz hasonlóan továbbra is mindennap megjelent a tévéállomáson, néha feltöltötte a készletet. Arlys sohasem kérdezte meg a hetyke kis vöröst, honnan szerzi a kávébabot, a Snickers szeletekkel teli dobozokat vagy a Little Debby kekszet.

Csak élvezte a bőséget.

Ma megtöltötte a termoszát kávéval, és egy piskótatekercs mellett döntött.

Mindkettőt magához véve a hírszerkesztő szoba felé indult. Kiválaszthatott volna magának egy saját irodát – rengeteg üres helyiség állt a rendelkezésére –, de jobban kedvelte a hírszerkesztő szoba nyitott hangulatát.

Felkapcsolta a villanyt, és nézte, hogyan pislognak a fények az üres íróasztalokon, a sötét képernyőkön, a néma számítógépeken.

Próbált nem aggódni a nap miatt, amikor megérinti a kapcsolót, és semmi sem történik.

Mint mindig, leült az általa választott asztalhoz, keresztbe tette ujját, és bekapcsolta a számítógépet. Az otthoni wi-fije két hete meghalt, de az állomásé még húzta.

Fájdalmasan lassú volt, néha akadozott, de működött. Rákattintott a kapcsolódás gombra, kávét töltött magának, hátradőlve belekortyolt és várt… ujjait továbbra is drukkolón keresztezve.

– Szóval élünk még egy napot – mondta hangosan, amikor kivilágosodott a képernyő.

Rákattintott a postafiókjára, ivott, és megvárta, amíg az e-mailjei megjelennek. Ahogy azt naponta többször is megtette, végigböngészte a leveleit, üzenetet keresett a szüleitől, a testvérétől, az Ohio-béli barátaitól. Több mint egy hete már, hogy nem tudott nekik telefonálni vagy üzenetet küldeni. Amikor legutóbb sikerült elérnie őket, az anyja azt mondta, jól vannak, de a hangja rekedtes és erőtlen volt.

Aztán semmi. A hívások nem mentek át, az üzenetek és e-mailek megválaszolatlanok maradtak.

Újabb csoportos e-mailt küldött szét.

Kérlek, írjatok! Naponta többször is megnézem a postafiókomat. Hívhattok a mobilomon, az még működik. Tudnom kell, hogy vagytok. Bármilyen információnak örülnék. Kezdek komolyan aggódni. Melly, ha ezt megkapod, kérlek, könyörgök, nézz át a szüleimhez. Remélem, te és a tieid jól vagytok.

Arlys.

Megnyomta a küldés gombot, s mert igazából nem tehetett mást, elzárta aggodalmát az elméje egyik sarkába, és nekilátott a munkának.

Megnyitotta a New York Times és a Washington Post oldalait. A jelentések ritkultak, de azért elő tudott ásni némi érdemi információt.

Az egykori államtitkár – a jelenlegi elnök az utódlási vonal szerint – videokonferenciát folytatott az egészségügyi miniszterrel, és a CDC mostani vezetőjével (a korábbi a járvány kilencedik napján meghalt) és a WHO újonnan kinevezett vezetőjével. Elizabeth Morrelli követte Carlson Tracket, aki megbetegedett. A dr. Track halálával kapcsolatos kérdésekre a riporter nem kapott választ.

Arlysnak feltűnt, hogy Morrelli nyilatkozatot tett közzé, amelyben azt állítja, hogy globális erőfeszítések révén a H5N1–X leküzdésére szolgáló új oltóanyagnak egy héten belül készen kell állnia terjesztésre.

– Vicces, ezt mondta Track is tíz nappal ezelőtt. A baromság egy hermetikusan lezárt bunkerben is baromság.

Olvasott egy csoportról, akik élelmet, vizet és egyéb készleteket halmoztak fel egy queensi általános iskolában, és lőttek mindenkire, aki megpróbált betörni.

Öt halott, köztük egy asszony egy tíz hónapos csecsemővel.

A másik véglet egy templom volt valahol Maryland külvárosában, ahol takarókat, kajacsomagokat, gyertyákat, elemeket és más alapvető holmikat osztogattak.

Gyilkosságokról, öngyilkosságokról, nemi erőszakokról és csonkításokról szóló jelentések… és elvétve egy-egy tudósítás hősies vagy egyszerűen kedves viselkedésről.

Természetesen nem hiányozhattak az őrült beszámolók sem olyan emberekről, akik állították, hogy világító szárnyú lényeket láttak röpködni, vagy egy férfiról, aki az ujjaiból kilőtt lángoló dárdákkal nyársalt fel egy másik férfit.

Olvasott jelentéseket arról, hogy a hadsereg az immunisnak hitt önkénteseket biztonságos létesítményekbe szállítja tesztelésre. Azok meg hol vannak? – tűnődött Arlys. És még riportokat egész közösségek karanténba zárásáról, tömeges temetésekről, blokádokról, és hogy egy gyújtóbombát hajítottak a Fehér Ház gyepére.

Jeremiah White tiszteletesről, a fanatikus prédikátorról, aki azt állította, hogy a járvány Isten haragja egy istentelen világban, és hirdette, hogy az erényesek csakis a gonosz legyőzésével élhetik túl.

– Itt járnak köztünk – kiáltotta legutóbb világgá –, de nem olyanok, mint mi. A pokolból jöttek, és vissza kell őket kergetnünk a lángok közé!

Arlys jegyzeteket készített, megnézett más oldalakat is. Napról napra sötétebb a helyzet, állapította meg lefelé görgetve.

Az órájára pillantva megnyitotta a Skype-ot, hogy kapcsolatba lépjen a forrásával, akiben mindennél jobban bízott.

Amikor a férfi megjelent a képernyőn, elmosolyodott. A haja, Billy Idol-fehér tincsek tömege, szerteszét meredezett kellemes, gügye arca körül.

– Szia, Álomszép Arlys! Még mindig minden rendben?