A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Brown: The Lost Symbol

Doubleday, New York, 2009

Fordította: Bori Erzsébet

Lektorálta: Láng Benedek

Borítóterv: Kozári Imre

Tördelte: Malum Stúdió

Copyright © 2009 by Dan Brown

Hungarian translation © Bori Erzsébet, 2009

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2009

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-121-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

BLYTHE-NAK

Ez a könyv fikció. A nevek, szereplők, vállalatok, szervezetek, helyek és események vagy a szerző képzeletének szüleményei, vagy írói szabadsággal vannak kezelve. A valóságos, akár élő, akár holt személyekkel vagy tényleges eseményekkel való megegyezés a véletlen műve.

Köszönetnyilvánítás

Hálával tartozom három kedves barátomnak, akikkel nagyszerű volt együtt dolgozni: szerkesztőmnek, Jason Kaufmannak; az ügynökömnek, Heide Lange-nek és a tanácsadómnak, Michael Rudellnek. Továbbá szeretném kifejezni köszönetemet a Doubleday Kiadónak, szerte a világban, és természetesem az olvasóimnak.

Ez a regény nem születhetett volna meg annak a sok-sok embernek a nagylelkű támogatása nélkül, akik megosztották velem tudásukat és szakértelmüket. A legmélyebb elismeréssel adózom mindnyájuknak.

Úgy élni a világban, hogy nem ismerjük a világ értelmét olyan, mintha egy nagy könyvtárban bóklásznánk, de meg sem érintenénk a könyveket.

The Secret Teachings of All Ages

Tények:

1991-ben elzártak egy iratot a CIA igazgatójának széfjében. Ma is ott van. A rejtjeles szöveg egy ősi kapura és egy ismeretlen, föld alatti helyre tartalmaz utalásokat. Az iratban szerepel ez a kifejezés: „itt van elrejtve valahol”.

A regényben megnevezett valamennyi szervezet létezik, köztük a szabadkőművesek, a Láthatatlan Kollégium, a Biztonsági Hivatal és az SMSC.

A regényben említett szertartások, tudományok, műtárgyak és műemlékek mind valóságosak.

Prológus

A T e m p l o m h á z a

20 óra 33 perc

A halálban a hogyan a titok.

Az idők kezdetétől fogva a halálban mindig a hogyan volt a titok. A harmincnégy éves beavatott lenézett a tenyerében tartott koponyára. A koponya üreges volt, mint egy edény, vérvörös borral töltve.

Idd ki, mondta magának. Nincs mitől félned.

A hagyomány szerint a vérpadra küldött középkori eretnekek szertartásos öltözékében indult el az úton; a bő ing nyílása felfedte mellkasa halvány bőrét, bal nadrágszára a térdéig, jobb ruhaujja a könyökéig feltűrve. Nyaka körül hurok – a „vontatókötél”, ahogy a testvérek nevezik. Ma este azonban, a tanúságot tevő testvérek módjára, már mesternek öltözött.

A testvérek gyülekezete kört formált körülötte: valamennyien teljes díszben, báránybőr kötényt, övet és fehér kesztyűt viseltek. Nyakukban az ünnepi ékszerek, melyek drágakövei, mint kísérteties szemek ragyogtak a félhomályban. Sokan közülük magas állást töltöttek be az életben, ám a beavatott tudta, hogy világi rangjuk mit sem jelent e falak között. Itt minden ember egyenlő; felesküdött testvérek ők, akiket misztikus kötelék fűz össze.

Ahogy végighordozta tekintetét a félelmetes gyülekezeten, a beavatott azon tűnődött, képzelné-e valaki a külvilágból, hogy ez a válogatott társaság egy bizonyos helyen találkozik… hát még ezen a helyen! A terem úgy festett, mint egy ókori szentély.

Ám az igazság még ennél is különösebb volt.

Mindössze néhány sarokra vagyok a Fehér Háztól.

Ez a monumentális épület az Északnyugati Tizenhatodik utca 1733-as szám alatt található Washingtonban, és egy kereszténység előtti templom hű mása – Mausolus király templomáé, az eredeti mauzóleumé… ahová halála után kerül az ember. A főbejáraton kívül két tizenhét tonnás szfinx őrzi a bronzkaput. Odabent szertartástermek, fogadócsarnokok labirintusa, lezárt boltívek, könyvtárak és egy elfalazott üreg, amely két ember földi maradványait rejti. A beavatottnak elmondták, hogy az épület minden helyisége titkot őriz, de ő tudta, hogy egyetlen szoba sem őriz súlyosabb titkokat, mint az a hatalmas terem, amelyben most térdel a koponyával a kezében.

A Templom terem.

Alaprajza szabályos négyzet. Lenyűgözők a méretei. A mennyezet több mint harminc méter magasságban ásít, és zöld gránit monolit oszlopok támasztják alá. Körben sötét orosz diófából faragott ülések, disznóbőrrel bevonva. A nyugati falat tíz méter magas trón uralja, szemben vele rejtett orgona. A falakon ősi szimbólumok kavalkádja… egyiptomi, héber, asztronómiai, alkímiai és ki tudja, még milyen ismeretlen jelképek.

A Templom termet ma este gyertyák pontosan elrendezett sora világítja meg. Halvány fényüket csak egy sápadt holdsugár támogatja a nagy tetőablakon át, kiemelve a terem legbámulatosabb tárgyát – a belga feketemárvány-tömbből kifaragott és fényesre csiszolt óriási oltárt, amely a négyszögletes helyiség közepén emelkedik.

A halálban a hogyan a titok, emlékeztette magát a beavatott.

– Itt az idő – súgta egy hang.

A beavatott fölemelte tekintetét az előtte álló, fehér köntösű, méltóságteljes alakra. A legfőbb főmester. Az ötvenes éveinek végén járó férfi egy amerikai ikon, robusztus alkatú és mérhetetlenül gazdag. Egykor sötét haja már ezüstbe fordult, híres arcvonásai a hatalom köreiben töltött életről és sziporkázó szellemről tanúskodtak.

– Tedd le az esküt – mondta a főmester, a hangja puha, mint a hulló hó. – Fejezd be utadat.

A beavatott útja, mint minden ilyen utazás, az első fokon kezdődött. Akkor éjjel egy ehhez hasonló szertartás keretében a főmester egy bársonycsuklyával elvakította, és csupasz mellkasához tartva a rituális kardot felszólította: – Becsületedre fogadod, hogy nem haszonleséstől vagy más méltatlan indoktól vezettetve, hanem önként és szabadon jelentkezel beavatásra ezen testvériség titkaiba és előjogaiba?

– Fogadom – hazudta a beavatott.

– Akkor hadd legyen ez a lelkiismeret fullánkja – figyelmeztette a főmester –, és sújtson azonnali halál, ha valaha elárulod a rád bízott titkokat.

Akkor nem érzett félelmet. Sohasem fogják megtudni, mi a valódi szándékom.

Ma este azonban fenyegető komorságot érzékelt a Templom teremben, és elgondolkodott a borzalmas fenyegetéseken, amelyeket útja során kapott: szörnyű következményekre számítson, ha valaha is felfedi az ősi titkokat, amelyeknek birtokába fog jutni. Fültől fülig elvágott torok… tövestül kitépett nyelv… kiszaggatott és tűzre vetett belek… szétszóratva a szélrózsa minden irányába… kitépett és az erdő vadjai elé vetett szív…

– Testvér – mondta a szürke szemű mester, a beavatott vállára téve a bal kezét –, tedd le az utolsó esküt.

A beavatott, megacélozva magát útja e végső lépéséhez és meghajtva izmos felsőtestét, figyelmét a tenyerében tartott koponyára irányította. A bíborvörös bor szinte feketének tűnt a gyertyák gyér fényében. Néma csend borult a teremre, s érezte, hogy minden tekintet rámered; várták, hogy letegye az utolsó esküt, és csatlakozzon az elit soraihoz.

Ma este, gondolta, olyasmi esik meg e falak között, amire nem volt még példa a testvériség történetében. Egyszer sem, évszázadok óta.

Tudta, hogy ez lesz a szikra… és elképzelhetetlen hatalmat nyer általa. Feltöltődve energiával, vett egy mély lélegzetet, és mondani kezdte a szavakat, amelyeket megszámlálhatatlanul sok ember ismételt már előtte különböző országokban.

– Váljék ez a bor, amit most megiszom, halálos méreggé… ha valaha is tudatosan vagy akarattal megszegem ezt az esküt.

Szavai visszhangzottak a tágas térben. Aztán minden elcsendesedett.

A beavatott biztos kézzel szájához emelte a koponyát, érezte, ahogy a száraz csonthoz ér az ajka. Lehunyta szemét, maga felé döntötte, és hosszú, nagy kortyokban itta a bort. Amikor az utolsó csepp is elfogyott, letette a koponyát.

Egy pillanatig úgy rémlett neki, mintha összepréselődne a tüdeje, és a szíve hevesen dörömbölni kezdett. Istenem, tudják! De a rossz érzés, amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is illant.

Kellemes melegség áradt szét a testében. A beavatott feloldódott, befelé mosolyogva föltekintett a szürke szemű, gyanútlan férfira, aki volt olyan jó bolond, hogy felvette őt a testvériség legtitkosabb soraiba.

Hamarosan elveszítesz mindent, ami drága volt neked.

Első fejezet

A turistákkal tömött Otis lift az Eiffel-torony déli lábán kapaszkodott fölfelé. A zsúfolt felvonóban egy vasalt öltönyös, szigorú üzletember lenézett a mellette álló fiúra: – Sápadtnak tűnsz, fiam. Odalent kellett volna maradnod.

– Jól vagyok… – válaszolta a gyerek a szorongásával küzdve. – A következő szinten kiszállok.

Nem kapok levegőt.

A férfi közelebb hajolt: – Azt hittem, már túl vagy ezen. – Gyöngéden megsimogatta a fiú arcát.

A gyerek szégyenkezett, amiért csalódást okoz az apjának, de már alig bírta elviselni a zúgást a fülében. Nem kapok levegőt. Ki kell jutnom ebből a dobozból!

A liftkezelő mondott valami megnyugtatót a felvonó olajozottan működő dugattyúiról és acélszerkezetéről. Mélyen alattuk Párizs utcái, amerre a szem ellátott.

Mindjárt ott vagyunk, biztatta magát a fiú nyakát nyújtogatva a közeledő platform felé. Tarts ki!

A lift meredeken tartott a felső kilátóterasz felé, az akna szűkülni kezdett, masszív támfalai keskeny, függőleges alagúttá húzódtak össze.

– Papa, nem hiszem, hogy…

Hirtelen éles reccsenés hallatszott a fejük felett. A liftszekrény megrázkódott és az oldalára dőlt. Elvásott kábelek csapkodtak tekergő kígyókként körülöttük. A gyerek az apja keze után nyúlt.

– Papa!

Egy rémületes pillanatig összefonódott a tekintetük. Aztán kiszakadt a felvonó alja.

Robert Langdon félig éber álmából riadva pattant föl a puha bőrülésről. Egyedül volt egy Falcon 2000EX hatalmas kabinjában, amelyet meg-megdobott a turbulencia. Hátul egyenletesen zúgott a két Pratt & Whitney hajtómű.

– Mr. Langdon – reccsent meg az intercom a feje fölött –, hamarosan megérkezünk.

Langdon kiegyenesedett ültében és visszacsúsztatta jegyzeteit a válltáskába. A szabadkőművesek szimbolikáját tanulmányozta, amikor elkalandoztak a gondolatai. Azért merült fel benne halott apjának a képe, gyanította Langdon, mert megzavarta a ma reggeli váratlan meghívás régi mentorától, Peter Solomontól.

A másik ember, akinek nem akartam csalódást okozni.

Az ötvennyolc éves filantróp, történész és tudós csaknem harminc évvel ezelőtt vette a szárnyai alá Langdont, több tekintetben is betöltve az apja halálával keletkezett űrt. Noha Solomon befolyásos és igen gazdag családból származott, Langdon alázatot és szeretetet látott meleg, szürke szemében.

Már lenyugodott a nap, de Langdon még ki tudta venni a világ legmagasabb obeliszkjének karcsú sziluettjét, amely úgy hasított bele a horizontba, akár egy ősi gnómón tornya. A közel 170 méter magas, márvánnyal borított obeliszk a nemzet szívét jelölte. Az utcák mértani szabályossággal, sugár alakban terjeszkedtek a toronytól kifelé.

Washington még innen, a levegőből is már-már misztikus hatalmat sugárzott.

Langdon szerette ezt a várost, és ahogy a gép földet ért, a várakozás növekvő izgalma vett rajta erőt. A repülő egy magánterminál elé gurult valahol az irdatlan kiterjedésű Dulles nemzetközi repülőtéren, és megállt.

Langdon összeszedte a holmiját, elköszönt a pilótáktól és kilépett a luxuskabinból az odagördülő lépcsőre. Felszabadítónak érezte a hideg januári levegőt.

Lélegezz, Robert, mondta magának, hálásan fogadva a tágas, nyílt teret.

Fehér ködréteg ült a kifutó fölött, olyan érzést keltett benne, amikor lelépett a betonra, mintha mocsárba merülne.

– Hahó! Hahó! – kiáltozta egy csilingelő brit akcentus a leszállópálya végéből. – Langdon professzor?

Langdon egy jelvényes, középkorú nőt látott, aki mappával integetve boldogan sietett elé. Göndör szőke fürtjei kikandikáltak a divatos kötött sapka alól.

– Isten hozta Washingtonban, uram! Langdon rámosolygott: – Köszönöm.

– Pam vagyok az utasszolgálattól. – A nő már-már idegesítő vehemenciával beszélt. – Jöjjön velem, odavezetem az autójához.

Langdon követte a terminál felé, amely körül fényes magángépek sorakoztak. Taxiállomás a híres és gazdag embereknek.

– A világért sem szeretnék tolakodni – mondta a nő bátortalanul –, de ugye maga az a Robert Langdon, aki a szimbólumokról és a vallásról ír könyveket?

Langdon tétovázott, majd bólintott.

– Gondoltam! – ragyogott fel a nő. – Olvastuk a könyvklu bunkban azt a kötetét a szent nőiségről és az egyházról. Milyen jó kis botrányt okozott! Szereti kiugrasztani a nyulat a bokorból?

Langdon mosolygott. – Nem a botrány kedvéért írtam.

A nő megérezhette, hogy Langdonnak nincs kedve a könyvéről eszmét cserélni. – Elnézést. Csak locsogok itt. Gondolhattam volna, hogy unja már, ha felismerik… de végül is maga tehet róla. – Tréfálkozva Langdon öltözékére mutatott. – Elárulja az egyenruhája.

Az egyenruhám? Langdon végignézett az öltözetén. A szokásos sötétszürke garbója, a Harris tweedzakója és a szattyánbőr félcipője volt rajta… mindig ezt viselte az egyetemen, az előadó körútjain, a fotózásokon és társasági eseményeken.

A nő nevetett. – A garbója nem valami divatos. Mennyivel jobban festene nyakkendőben!

Azt már nem, gondolta Langdon. Nyakba vetett hurok.

Langdonnak heti hat napon át kötelező volt nyakkendőt kötnie, amíg a Phillips Exeter Akadémiára járt, és dacára az igazgató romantikus állításainak, miszerint a kravátli őse az a selyem fascalia volt, amelyet a római orátorok viseltek, hogy melegen tartsák a hangszálaikat Langdon tudta, hogy a kravátli szó a kegyetlen horvát zsoldosok elnevezéséből – a croatból – ered; ők kötöttek kendőt a nyakukba, mielőtt harcba indultak. Manapság a modern hivatali harcosok csomózzák a nyakukba ezt az ősi harci díszt, hogy megfélemlítsék az ellenfelet az értekezletek csataterein.

– Köszönöm a jó tanácsot – mondta Langdon vidoran. – Ígérem, fontolóra veszem.

Szerencsére ekkor egy sötét öltönyös, hivatalos külsejű férfi szállt ki a terminál mellett parkoló áramvonalas Lincolnból, és fölemelte az ujját.

– Mr. Langdon? Charles vagyok a Beltway Limousine-tól. – Kinyitotta az utastér ajtaját. – Jó estét, uram. Isten hozta Washingtonban.

Langdon borravalót adott Pamnek a szolgálataiért, és beszállt a plüssel kárpitozott kocsiba. A sofőr felhívta figyelmét a hőmérséklet-szabályozóra, a palackozott vízre és egy kosárka meleg muffinra. Másodperceken belül már egy magán bekötőúton száguldottak. Hát így él a világ másik fele.

Miközben a vezető a kocsit a Windsock Drive-ra kormányozta, megnézte a fuvarlevelet, és lebonyolított egy gyors hívást.

– Itt a Beltway Limousine – mondta profi hatékonysággal.

– Arra kértek, hogy jelentsem, ha leszállt az utasom. – Szünetet tartott. – Igen, uram. A vendége, Mr. Langdon megérkezett, és este hétre ott leszek vele a Capitolium épületénél. Szolgálatára, uram – azzal letette.

Langdon mosolygott magában. Szál nem marad elvarratlan. Peter Solomon híres volt arról, hogy ügyel a részletekre, ezzel is hozzájárulva ahhoz, hogy olajozottan működtesse jelentékeny birodalmát. Azért segít az a néhány milliárd dollár a bankban.

Langdon elhelyezkedett a plüssülésen, s ahogy elmaradt mögöttük a repülőtér zaja, lehunyta a szemét. A Capitolium félórára van innen, és jól jött, hogy ez alatt egyedül lehet és rendezheti a gondolatait. Olyan gyorsan történt minden, hogy Langdon csak most kezdte el komolyan törni a fejét az előtte álló hihetetlen estén.

Megérkezés teljes titokban, gondolta, derülve a kilátásokon.

A Capitolium épületétől jó tizenöt kilométernyire egy magányos figura már alig várta Robert Langdon érkezését.

Második fejezet

Az ember, aki Malakhnak nevezte magát, borotvált fejéhez nyomta a tű hegyét, és felsóhajtott a gyönyörtől, amikor az éles tárgy beleszaladt a húsába. Az elektromos eszköz halk zümmögése hipnotikus hatással volt rá – akárcsak a tű, amely mélyen a bőr alá hatolva, bejuttatta a festéket.

Mestermű vagyok…

A tetoválásnak sohasem a szépség volt a célja. Hanem a változás. A Krisztus előtti 2. évezred megszabdalt bőrű núbiai papjaitól az ókori Róma Kübelé-kultuszának tetovált oltárszolgáin át a modern maorik moko sebhelyéig az emberek mindig azért tetováltatták magukat, hogy részleges áldozatként felajánlják testüket, és kiállva a felékesítés fizikai kínját, valaki mássá váljanak általa.

Hiába a levitákhoz intézett hírhedt figyelmeztetés, amely megtiltotta a test hasogatását, a tetoválás beavatási rítus lett, amelyen milliók esnek át korunkban – a jólfésült kamaszoktól a keménydrogosokon át a kertvárosi háziasszonyokig.

A bőr tetoválásának aktusa felér egy hatalomátvételi nyilatkozattal, amely azt közli a világgal: ura vagyok a saját testemnek. A fizikai átalakulásból eredő hatalom mámorító érzése milliókat tett a testet megváltoztató praktikák megszállottjává, legyen az plasztikai műtét, piercing, testépítés, akár szteroidokkal… de a bulimia és a nem megváltoztatása is beleillik a sorba. Az emberi szellem uralomra vágyik saját porhüvelye felett.

Malakh nagyapjának órája egyet ütött, amire felkapta a fejét. Este fél hét. Letéve az eszközöket Kiryu selyemköntösbe bújtatta mezítelen, majd’ két méter magas testét, és kilépett a hallba. A nagy, zegzugos udvarház levegőjét átjárta a tetoválófesték és a viaszgyertyák füstjének nehéz szaga, amelyekkel a tűket sterilizálta. A toronymagas fiatalember végigment a folyosón, ahol felbecsülhetetlen értékű műtárgyak sorakoztak – egy Piranesi-metszet, egy Savonarola-szék, egy ezüst Bugarini-olajlámpás.

Kipillantott a padlótól plafonig érő ablakon, és a híres panorámát látta a távolban. A Capitolium kupolája ünnepélyesen ragyogtatta hatalmát a sötét téli égbolttal a háttérben.

Ott rejtőzik, gondolta. Ott van elrejtve valahol.

Kevesen tudták, hogy létezik… és még kevesebben ismerték szörnyű hatalmát, vagy azt a zseniális módszert, amellyel elrejtették. Mind a mai napig ez a legnagyobb elhallgatott titka ennek az országnak. A kevesek, akik ismerték az igazságot, jelképek, legendák, allegóriák fátylába burkolták.

De most ajtót nyitottak nekem, gondolta Malakh.

Három hete, az Amerika legbefolyásosabb embereinek szeme előtt lezajlott sötét szertartáson Malakh felemelkedett a harmincharmadik fokra, a világ ma létező legősibb testvériségének legmagasabb rangjára. Ennek dacára a testvérek még nem mondtak neki semmit. Nem is fognak, ezt jól tudta. Ez nem így működött. Megvoltak a körökön belüli körök… a testvériségeken belüli testvériségek. Malakh akár évekig is várhat, s talán sosem tudja meg a végső igazságot.

Szerencsére nem kellett elnyernie a bizalmukat, hogy megosszák vele legmélyebb titkukat.

A beavatásom elérte célját.

Most, feltöltődve attól, aminek elébe nézett, a hálószoba felé sietett. Az egész házban a Lux Æterna szólt a hangszórókból Verdi Requiemjének egy ritkaságnak számító felvételén, egy kasztrált énekes hátborzongató előadásában – emlékeztetőként egy előző életre. Malakh egy távirányítóval megszólaltatta a mennydörgő Dies Iræt. Aztán az üstdobok és kvintpárhuzamok hangjától kísérve felsietett a márványlépcsőn; lobogott a selyemköntös, ahogy izmos lábait kapkodta.

Futás közben hangos tiltakozással kordult meg üres gyomra. Malakh már két napja böjtölt, csak vizet ivott, ezzel az ősi módszerrel készítve fel a testét. Hajnalra kielégül az éhséged, emlékeztette magát. És megenyhül a fájdalmad is. Malakh tisztelettel lépett be a hálószoba szentélyébe, bezárta maga után az ajtót. Az öltöző felé menet megállt: mágnesként vonzotta magához az óriási, aranyozott tükör. Nem tudván ellenállni, megfordult és szembenézett a tükörképével. Lassan, mintha értékes ajándékot csomagolna ki, szétnyitotta a köntöst, hogy feltárja meztelen testét. A látvány ámulattal töltötte el.

Mestermű vagyok.

Erőteljes teste simára volt borotválva. Először a lábfejét szemlélte meg, amelyre egy sólyomláb pikkelyeit és karmait tetoválták. Följebb, az izmos lábszárakat faragott oszlopokká változtatta a tetoválás – a bal lábon spirális, a jobbon függőleges csíkozással. Boáz és Jákin. Az alhas és az ágyék díszes boltívet formált, fölötte kétfejű főnix díszelgett az erős mellkason… mind a két fej profilban ábrázolva úgy, hogy a szemeket Malakh mellbimbói alkották. Vállát, nyakát, arcát és borotvált fejét teljesen beborította az ősi jelképek és pecsétek bonyolult mintázata.

Mestermű vagyok… egy születő ikon.

Tizennyolc órával azelőtt egy földi halandó meztelenül látta Malakhot.

– Magasságos isten, mint egy démon! – kiáltott fel félelmében. – Ha annak látsz – felelte Malakh, megértve, hogy a régieknek ugyanazt jelentették az angyalok és démonok: felcserélhető archetípusokat. Két szélsőséget, ami csak nézőpont kérdése: az őrangyalod, aki legyőzi az ellenségedet a csatában, az ellenséged szemében öldöklő démon.

Malakh most leszegte a fejét, hogy a koponyatetőre is vethessen egy pillantást. A koronaszerű glórián belül sápadtan világított a tetoválatlan bőr kicsiny köre. Ez a gondosan őrzött folt volt az egyetlen érintetlen, szűzi bőr Malakh testén. Ez a szent hely türelmesen várt… és ma este oda is kép kerül. Noha Malakh még nem birtokolta azt, amihez a mestermű befejezéséhez szüksége volt, tudta, hogy közel a perc.

E gondolattól fellelkesülve már érezte is a benne növekvő erőt. Összehúzta magán a köntöst, az ablakhoz ment és újra kitekintett az előtte elterülő misztikus városra. Ott van elrejtve valahol.

Ismét az előtte álló feladatra összpontosítva Malakh az öltözőasztalhoz lépett, és gondosan elfedte alapozókrémmel az arcán, a koponyáján és a nyakán látható tetoválásokat. Majd felöltötte a különleges ruházatot és magához vette mindazt, amit aggályosan előkészített a mai estére. Amikor végzett, leellenőrizte magát a tükörben. Elégedetten simított végig puha tenyerével a koponyáján, és elmosolyodott.

Ott van valahol, gondolta. És ma este egy ember a segítségemre lesz, hogy megtaláljam.

Miközben elhagyta a házat, felkészült arra az eseményre, amely hamarosan megrengeti az Egyesült Államok Capitoliumának épületét. Elképzelhetetlenül messzire ment azért, hogy minden részletet elrendezzen ma estére.

És most végre az utolsó gyalog is belép a játszmába.

Harmadik fejezet

Robert Langdon szorgalmasan tanulmányozta a jegyzeteit, amikor a kocsi kerekei halk surrogása hangmagasságot változtatott. Langdon kitekintett az ablakon, és meglepetten konstatálta, hol járnak.

Már a Memorial Bridge?

Letette a jegyzeteit, és kinézett a Potomac nyugodt vizére. Vastag köd ült a folyó tükrén. A találóan elnevezett Foggy Bottom, a „ködös lapály” különös helynek tűnt egy nemzet fővárosának megépítésére. Az Újvilág megannyi pontja közül az alapító atyák éppen ezt a mocsaras folyópartot választották ki arra, hogy lefektessék egy utópikus társadalom alapját.

Langdon balra pillantott, túl a Tidal-medencén, a Jefferson-emlékmű kecsesen lekerekített sziluettjére – Amerika Pantheonja, ahogy sokan nevezik. Pontosan velük szemben emelkedett szigorú komorsággal a Lincoln-emlékmű, amelynek éles derékszögei az ókori Athén Parthenonjára emlékeztettek. Még távolabb Langdon a város középponti műtárgyát láthatta – ugyanazt az oszloppiramist, ami a repülőgépről is a szemébe tűnt. Ennek az építészeti ihletője sokkal, de sokkal régebbi volt, mint a rómaiak vagy a görögök.

Amerika egyiptomi obeliszkje.

A Washington-emlékmű kivilágított monolit oszlopa egyenesen tört a magasba, úgy fúródva az égbe, akár egy fenséges hajóárboc. Langdon korlátozott és torzított nézőpontjából úgy tetszett, mintha nem is a földből nőne ki az az obeliszk… mintha viharos tengeren hánykolódna a felhős ég hátterében. Langdon is úgy érezte magát, mintha kiszakították volna a földből. Ez a washingtoni utazás teljesen váratlanul érte. Reggel még egy nyugodt otthonülős vasárnap tervével ébredtem… és most csak pár percnyire vagyok az Amerikai Egyesült Államok Capitoliumától.

Hajnali háromnegyed ötkor Langdon belevetette magát a medence vizébe, azzal kezdve a napot, amivel szokta: ötven hosszal a Harvard néptelen uszodájában. A fizikuma már nem volt olyan, mint egyetemista korában, amikor az amerikai bajnokságban vízilabdázott, de megőrizte karcsúságát és hajlékonyságát, ami elég szép teljesítmény egy negyvenes férfitól. A legfőbb különbség az volt, hogy ez újabban sokkal nagyobb erőfeszítésébe került.

Amikor hat óra tájt hazaért, kezdetét vette a reggeli szertartás a kézzel őrölt Sumatra kávéval, amelynek egzotikus illata betöltötte a konyhát. Ekkor azonban meglepetve fedezte föl, hogy világít a piros lámpa az üzenetrögzítőjén. Ki telefonál vasárnap reggel hatkor? Megnyomta a gombot és meghallgatta az üzenetet.

„Jó reggelt, Langdon professzor, szörnyen röstellem, hogy ilyen korán hívom.” Az udvarias hang érezhetően bizonytalan volt, enyhe déli akcentussal. „Anthony Jelbart vagyok, Peter Solomon asszisztense. Mr. Solomon szerint ön korán kelő… nemrég megpróbálta önt személyesen is elérni. Ha megkapja ezt az üzenetet, megtenné, hogy azonnal hívja Petert? Valószínűleg tudja az új privát számát, ha mégsem, akkor 202-329-5746.”

Langdont egyszerre aggodalom fogta el öreg barátjáért. Peter Solomon makulátlanul lovagias és jólnevelt volt, egyáltalán nem az a típus, aki vasárnap hajnalban telefonál, hacsak nincs nagy baj.

Langdon félbehagyta a kávékészítést és besietett a dolgozószobájába, hogy visszahívja.

Remélem, jól van.

Peter Solomon a barátja és a mentora volt, s noha csak tizenkét évvel idősebb Langdonnál, apafigura is, amióta a Princeton Egyetemen megismerte. Langdonnak másodévesként meg kellett jelennie az ismert fiatal történész és filantróp esti vendégelőadásán. Solomon magával ragadó szenvedéllyel beszélt, olyan káprázatos szemiotikai és archetípus-történeti víziót ismertetve, amely egy életre megalapozta érdeklődését a szimbólumok iránt. Ám nem Peter Solomon intellektusa, hanem a szelíd szürke szemében csillogó alázat volt az, ami felbátorította Langdont, hogy köszönő levelet írjon neki. Az ifjú másodéves álmában sem gondolta volna, hogy Peter Solomon, Amerika egyik leggazdagabb embere és legizgalmasabb fiatal gondolkodója válaszol neki. De Solomon válaszolt. És ez egy gyönyörű barátság kezdete lett.

Peter Solomon, a neves tudós, akinek szerény modora meghazudtolta előkelő származását, a dúsgazdag Solomon-dinasztia tagja volt, amelynek nevét épületeken és egyetemeken olvashatjuk szerte az országban. Mint a Rothschildoké Európában, úgy forrt össze Amerikában a Solomonok neve a nagysággal és a sikerrel. Peter fiatalon örökölte meg a stafétabotot apja halála után, és ötvennyolc éves korára már több befolyásos pozíciót birtokolt. Jelenleg a Smithsonian Intézetet vezette. Langdon időnként azzal ugratta Petert, hogy mégis van egy folt a pedigréjén, hiszen egy másodrangú egyetemen, a Yale-en szerezte a diplomáját.

Ahogy Langdon belépett a dolgozószobájába, meglepődött, mert látta, hogy egy fax is érkezett Petertől.

Peter Solomon

SMITHSONIAN INTÉZET TITKÁRSÁGA

Jó reggelt, Robert!

Azonnal beszélnem kell veled.

Kérlek, hívj fel még ma reggel,

amilyen gyorsan csak lehet.

202-329-5746

Peter

Langdon már tárcsázta is a számot, s míg várta, hogy kicsengjen, letelepedett faragott tölgyfa íróasztalához.

– Peter Solomon irodája – szólalt meg az asszisztens ismerős hangja. – Anthony vagyok, parancsoljon!

– Itt Robert Langdon. Nemrég üzenetet hagyott nekem…

– Igen, Langdon professzor! – A fiatalember hangján megkönnyebbülés érződött. – Köszönöm, hogy ilyen gyorsan visszahívott. Mr. Solomon nagyon szeretne beszélni önnel. Megmondom neki, hogy vonalban van. Tudná tartani?

– Persze.

Amíg várakozott, Peter nevére pillantott a Smithsonian faxán, és elmosolyodott. Nem sok lógós van a Solomon klánban. Peter családfája bővelkedett gazdag iparmágnásokban, befolyásos politikusokban, de kiemelkedő tudósok is akadtak köztük, némelyikük a londoni Royal Society tagja volt. Solomon egyetlen élő rokona, a húga, Katherine a jelek szerint a kutatói vénát örökölte: elismert alakja volt a noetika elnevezésű új tudományágnak.

Nekem ez hottentottául van, gondolta Langdon, derűsen idézve fel Katherine sikertelen próbálkozását. Egy tavalyi estélyen a bátyja házában el akarta magyarázni neki, mivel foglalkozik a noetika. Langdon végighallgatta, majd így válaszolt: – Hát, ez inkább hangzik mágiának, mint tudománynak.

Katherine rákacsintott. – Közelebb jár az igazsághoz, mint hinné, Robert.

Solomon asszisztense tért vissza a telefonhoz.

– Sajnálom, Mr. Solomon éppen egy konferenciahívást próbál befejezni. Kissé kaotikus itt a helyzet ma reggel.

– Semmi baj, majd később újra jelentkezem.

– Azt kérte, mondjam el, miért keresi önt. Mondhatom?

– Hát persze.

Az asszisztens vett egy nagy levegőt.

– Mint azt bizonyára tudja, professzor, a Smithsonian vezetősége minden évben rendez egy privát gálaestet itt, Washingtonban legnagylelkűbb támogatóink számára. Az ország kulturális elitje szokott eljönni.

Langdon tudta, hogy az ő bankszámláján túl kevés nulla van ahhoz, hogysem tagja lehessen a kulturális elitnek, de felmerült benne, hogy Solomon talán mégis meg akarja hívni.

– Szokás szerint idén is – folytatta az asszisztens – elhangzik a vacsora előtt egy bevezető előadás. Nagy szerencsénkre sikerült megszereznünk helyszínnek a Nemzeti Szoborcsarnokot.

A legszebb terem egész Washingtonban, gondolta Langdon, felidézve azt a politikai előadást, amelyet a drámai hatású, félköríves teremben volt alkalma meghallgatni. Nehéz is lett volna elfelejteni a szabályos félkörben elrendezett ötszáz összecsukható széket, és a falak mentén a harmincnyolc életnagyságú szobrot abban a helyiségben, amely eredetileg a nemzet képviselőházának üléstermeként szolgált.

– Problémánk adódott – mondta a fiatalember –, mert megbetegedett a szónokunk. A hölgy csak az imént tájékoztatott minket, hogy nem tudja vállalni a szereplést. – Zavartan elhallgatott. – Ez azt jelenti, hogy égető szükségünk van egy beugró szónokra. És Mr. Solomon azt reméli, hogy ön hajlandó lesz fontolóra venni a helyettesítést.

Langdon úgy ugrott fel, mint akit bolha csípett.

– Én? – Erre a legkevésbé sem számított. – Meggyőződésem, hogy Peter sokkal jobb helyettest is találhat.

– Mr. Solomon önre gondolt először, professzor. Ön túl szerény. Az intézetünk vendégei nagy örömmel hallgatnák meg önt, és Mr. Solomon úgy véli, hogy megtarthatná ugyanazt az előadást, amit a Bookspan televíziós csatornán mondott el néhány éve. Így nem kellene külön felkészülnie. Azt mondta, hogy a főváros építészetének szimbolikájáról beszélt… ez tökéletesen illene a hely szelleméhez.

Langdon ezt korántsem vette olyan biztosra.

– Ha jól rémlik, annak az előadásnak több köze volt az épület szabadkőműves történelméhez, mint…

– Pontosan! Mint tudja, Mr. Solomon maga is szabadkőműves, ahogy számos tudós barátja is, akik szintén jelen lesznek. Biztos vagyok abban, hogy szívesen hallanának erről a témáról.

Elismerem, nem esne nehezemre. Langdon minden előadásának megőrizte a jegyzeteit.

– Azt hiszem, ezen még gondolkodnom kell. Mikor lesz az esemény?

Az asszisztens megköszörülte a torkát, ami a zavaráról árulkodott.

– Nos, uram, valójában ma este. Langdon hangosan felnevetett.

– Ma este?

– Azért olyan zűrös itt ma reggel. A Smithsonian roppant kényes helyzetben van… – Az asszisztens egyre gyorsabban beszélt. – Mr. Solomon magángépet küldene önért Bostonba. A repülőút csak egy óra, akár még éjfél előtt otthon lehetne. Ismeri a privát terminált a bostoni Logan repülőtéren?

– Igen – vallotta be Langdon vonakodva. Nem csoda, hogy Peter mindenre talál megoldást.

– Nagyszerű! Ott tudna lenni a gépnél mondjuk… öt órakor?

– Nem sok választást hagyott nekem, igaz? – nevetett Langdon.

– Én csak szeretném, ha Mr. Solomon elégedett lenne, uram.

Peter mindig is tudott hatni az emberekre. Langdon töprengett egy percig, de nem talált kiutat.

– Rendben van. Mondja meg neki, hogy vállalom.

– Csodálatos! – kiáltott fel az asszisztens és őszintén megkönnyebbültnek tűnt a hangja. Megadta a gép számát és minden más információt.

Visszatérve félbehagyott előkészületeihez Langdon tett még néhány szem kávét a darálóba. Ma reggel szükségem van egy kis extra koffeinre, gondolta. Hosszú napnak nézek elébe.

Negyedik fejezet

Az Egyesült Államok Capitoliumának épülete fenségesen trónol megemelt platóján – amelyet a várostervező Pierre L’Enfant emlékműért kiáltó piedesztálként jellemzett –, a National Mall keleti végében. A Capitolium hatalmas tömbje több mint 228 méter hosszú és 106 méter széles. Alapterülete 64 ezer négyzetméter és 541 helyiséget foglal magában. Neoklasszicista stílusban épült, amely az antikvitást tekintette követendő példának; a római eszményekből merítettek ihletet Amerika alapítói, amikor lefektették az új köztársaság jogrendjét és kultúrájának alapjait.

A Capitolium épületébe érkező turisták számára felállított új ellenőrző pont a nemrégiben befejezett föld alatti látogatóközpont mélyén található, egy hatalmas üvegtető alatt, amely a Capitolium kupoláját tükrözi. Az újonnan felvett biztonsági őr, Alfonso Nuñez alaposan végigmérte a látogatót, aki most a pultjához közeledett. A kopaszra borotvált férfi eddig az előtérben őgyelgett, majd befejezte a telefonhívást, és belépett az épületbe. A jobb karja fel volt kötve, enyhén bicegett. Kopott tengerészzubbonyt viselt, ami Nuñez számára a kopaszsággal párosítva a katonaságra utalt. Az amerikai hadseregben szolgáló katonák gyakori látogatók voltak Washingtonban.

– Jó estét, uram – köszöntötte a biztonsági szabályzatot követve, mely szerint szóval kellett tartani az egyedül érkező férfiakat.

– Helló – mondta a látogató körültekintve a csaknem néptelen csarnokon. – Csendes esténk van.

– NFC kupanap – válaszolta Nuñez. – Mindenki a Redskinst nézi. – Legszívesebben maga is ezt tette volna, de ez még csak az első hónapja volt új állásában, és ő húzta a rövidebbet. – Kérem, tegye a tálcára a fémtárgyakat.

Miközben a látogató fél kézzel ügyetlenkedve kiürítette a hosszú kabát zsebeit, Nuñez végig szemmel tartotta. Az emberek ösztönösen kedveznek a sérülteknek és fogyatékosoknak, de Nuñezt arra képezték ki, hogy elfojtsa magában ezt az ösztönt.

Kivárta, amíg a látogató előszedi a zsebéből a szokásos dolgokat: aprópénz, kulcsok és két mobiltelefon.

– Rándulás? – kérdezte Nuñez a férfi felkötött karjára pillantva, amely vastagon be volt tekerve elasztikus Ace kötéssel.

A kopasz bólintott.

– Elcsúsztam a jégen. Egy hete. Még mindig pokolian fáj.

– Sajnálattal hallom. Kérem, menjen keresztül a kapun.

A látogató átsántikált a detektoron, mire a gép tiltakozva jelezni kezdett.

A látogató a homlokát ráncolta.

– Na, ettől féltem. Van egy gyűrűm a kötés alatt. De annyira megdagadt az ujjam, hogy nem lehetett lehúzni, ezért az orvosok azt is betekerték.

– Nem gond – válaszolta Nuñez. – Van varázspálcám. Nuñez végigfuttatta a kézi fémdetektort a látogató bekötött kezén. Ahogy várható volt, csak a férfi sérült gyűrűsujján jelzett egy nagy dudornál, Nuñez nem sajnálta az időt, hogy a férfi karjának és ujjának minden centiméterét ellenőrizze. Tudta, hogy a főnöke valószínűleg figyeli a zártláncú kamerarendszeren keresztül, és ő nem akarta elveszíteni az állását. Jobb az óvatosság. Elővigyázatosan becsúsztatta a „varázspálcát” a férfi kötése alá. A látogató összerándult a fájdalomtól.

– Sajnálom.

– Semmi baj – mondta a férfi. – Manapság nem lehet eléggé óvatos az ember.

– Ez nem így van. – Nuñeznek tetszett a fickó. Ami különös mód sokat számított errefelé. Az emberi ösztön volt Amerika első védvonala a terrorizmussal szemben. Bizonyított tény, hogy a megérzés pontosabb detektora a veszélynek, mint a világ bármilyen elektromos kütyüje – a félelem adománya, ahogy az egyik biztonsági tankönyvük fogalmazott.

Ez esetben Nuñez ösztönei nem érzékeltek semmit, ami félelmet keltett volna benne. Az egyetlen furcsaság, ami feltűnt neki, most, hogy ennyire közel hajolt hozzá, hogy ez a keménykötésűnek tűnő pasas mintha valamilyen önbarnítót vagy alapozót kent volna az arcára. Ott egye meg a fene. Mindenki utálja ezt a téli sápadtságot.

– Rendben van – mondta Nuñez befejezve az ellenőrzést és félretéve a detektort.

– Köszönöm. – A férfi elkezdte összeszedni a dolgait a tálcáról.

Nuñez ekkor vette észre, hogy a kötésből kikandikáló két ujján tetoválást visel; a mutatóujja hegyén egy koronát, a hüvelykujja hegyén egy csillagot. Úgy tűnik, ma már mindenki tetováltat, gondolta Nuñez, noha az ujjbegyek túlságosan érzékeny pontok lehettek az ilyesmihez.

– Nem fájtak azok a tetkók?

A férfi az ujjhegyeire pillantott és elnevette magát.

– Nem annyira, mint hiszi.

– Szerencséje van – mondta Nuñez. – Nekem nagyon fájt. Egy sellőt tetováltattam a hátamra a kiképzőtáborban.

– Egy sellőt? – nevetett a kopasz férfi.

– Igen – válaszolta Nuñez szégyenlősen. – A szokásos ifjúkori botlás.

– Ismerem – mondta a kopasz. – Én is botlottam egy nagyot fiatalkoromban. És azóta minden reggel vele ébredek.

Mindketten nevettek, aztán a férfi besétált.

Gyerekjáték, gondolta Malakh, ahogy elhaladt Nuñez előtt és beszállt a liftbe, ami fölvitte a Capitolium épületébe. A bejutás könnyebb volt, mint várta. Görnyedt testtartása és kipárnázott hasa leplezte a valódi fizikumát, az alapozó az arcán és a kezén pedig elrejtette a testét borító tetoválásokat. Az igazi lelemény azonban a kötés volt, amely alatt egy nagy erejű tárgyat sikerült becsempésznie az épületbe.

Ajándék az egyetlen embernek a földkerekségen, aki segíthet megtalálnom azt, amit keresek.

Ötödik fejezet

A világ legnagyobb és a legmodernebb technikával felszerelt múzeuma egyben a világ egyik legjobban őrzött titka is. Több műtárgy van benne, mint az Ermitázsban, a Vatikáni Múzeumban és a New York-i Metropolitanben… együttvéve. Páratlan gyűjteménye dacára mindezidáig csak kevesek léphettek be a szigorúan őrzött falak közé.

Washington mellett, a Silver Hill Road 4210 alatt áll a múzeum hatalmas, szabálytalan alakú tömbje, amely öt egymáshoz kapcsolódó szárnyból áll – az egyes szárnyak alapterülete nagyobb egy futballpályánál. A metálkék külső mit sem árul el a különleges belsőről – az 55 ezer négyzetméteren elterülő idegen világról, amelyben „halálzóna”, „vizes szárny” és nagyjából húsz kilométernyi tárló van.

Ma este Katherine Solomon nyugtalanító érzésekkel eltelve állította le fehér Volvóját az épület biztonsági főkapuja előtt.

Az őr rámosolygott.

– Látom, nem futballrajongó, Ms. Solomon. – Lejjebb vette a hangerőt a Redskins meccsét bevezető programról.

Katherine kierőlködött egy feszült mosolyt.

– Vasárnap este van.

– Hát persze. A megbeszélése.

– Megjött már? – kérdezte Katherine szorongva.

Az őr megnézte a papírjait.

– Még nem jelentkezett be.

– Korán érkeztem. – Katherine barátságosan intett, majd a parkolóban továbbhajtott a kanyargós úton a szokásos helyéig. Miközben összeszedte a holmiját, egy gyors pillantást vetett a tükörbe – több volt ebben a szokás hatalma, mint a hiúság.

Katherine Solomon örökölte mediterrán ősei kreol bőrét, amely még ötvenévesen is őrizte olajbarna simaságát. Alig használt sminket és sűrű, fekete haját szabadon leeresztve viselte. Ugyanolyan szürke szeme volt, mint a bátyjának, Peternek, ő is nagypolgári eleganciát sugárzott.

Olyanok vagytok, mint az ikrek, mondták nekik sokan.

Az apja Katherine hétéves korában halt meg rákban, és csak nagyon kevés emléke volt róla. Nyolc évvel idősebb fivére is mindössze tizenöt éves volt az apjuk halálakor, és sokkal korábban indult el a Solomon család pátriárkájává válás útján, mint bárki gondolta volna. Az viszont megfelelt a várakozásoknak, hogy Peter a család nevéhez illő méltósággal és erővel nőtt fel a szerephez. A mai napig is úgy vigyázott Katherine-re, mintha még mindig gyerekek volnának.

Fivére időnkénti noszogatása dacára Katherine soha nem ment férjhez, pedig kérőkben nem volt hiány. A tudományt választotta élete társául, és a munkája több kielégülést és izgalmat nyújtott neki, mint amennyit egy mégoly remek férfitól remélhetett volna. Katherine nem bánta meg a döntését.

Tudományterülete – a noetika – gyakorlatilag ismeretlen volt, amikor belevágott, ám az utóbbi években sikerült új utakat nyitni az emberi gondolkodás megértése terén.

Tényleg megrázóan sok kiaknázatlan képességünk van.

Katherine-t a noetikáról szóló két könyve szakértővé tette ezen a feltáratlan területen, ám legújabb felfedezései már azzal kecsegtettek, hogy ha előáll velük, az egész világ a noetikáról fog beszélni.

Ma este azonban a legkevésbé sem a tudomány járt az eszében. A nap folyamán roppant nyugtalanító információkat kapott a bátyjáról. Még mindig nem tudom elhinni, hogy igaz. Egész délután másra sem tudott gondolni.

Eleredt az eső, könnyű cseppek kopogtak a szélvédőn. Katherine gyorsan magához vette a holmiját, hogy fedél alá siessen.

Éppen ki akart szállni a kocsiból, amikor megszólalt a mobilja.

Megnézte, ki a hívó és vett egy nagy levegőt.

Aztán a füle mögé igazította a haját és beleszólt a telefonba.

Tíz kilométernyire onnét Malakh a füléhez szorított mobiltelefonnal gyorsan haladt a Capitolium épületének folyosóin. Türelmesen várta, hogy kicsengjen a hívás.

Végül megszólalt egy női hang.

– Igen?

– Megint találkoznunk kell – mondta Malakh. Hosszú szünet állt be.

– Minden rendben?

– Új információim vannak – felelte Malakh.

– Hallgatom.

A férfi mélyet sóhajtott.

– Arról, ami a fivére szerint itt van elrejtve Washingtonban…

– Igen?

– Meg lehetne találni.

Katherine Solomon megdöbbent.

– Azt akarja mondani, hogy… valóban létezik? Malakh mosolygott magában.

– Néha egy évszázadokon át fennmaradó legenda… nem véletlenül marad fenn.

Hatodik fejezet

– Nem mehetnénk ennél közelebb? – Robert Langdont váratlanul szorongás fogta el, amikor a sofőr leparkolt a First Streeten, négyszáz méterre a Capitolium épületétől.

– Sajnos nem – válaszolta a sofőr. – Az új belbiztonsági törvény. Nem engednek többé járműveket a fontos középületek közelébe. Sajnálom, uram.

Langdon megnézte az óráját, és rémülten látta, hogy már 18.50 van. Egy építkezés miatt csak lassan tudtak haladni a National Mallen, és neki tíz perc múlva kezdődik az előadása.

– Változik az idő – mondta a sofőr, és kiszállt, hogy ajtót nyisson Langdonnak. – Most már sietnie kell. – Langdon elővette a tárcáját, borravalót akart adni, de a férfi elhárította.

– A vendéglátója bőkezűen kipótolta a viteldíjat.

Jellemző Peterre, gondolta Langdon, miközben összeszedte a dolgait.

– Oké, köszönöm a fuvart.

Már hullani kezdtek az első esőcseppek, amikor Langdon felért a kecsesen ívelő sétaút tetejére, ahonnét leereszkedhetett az új, föld alatti látogatóközpont bejáratához.

A Capitolium látogatóközpontjának megépítése költséges

és vitatott projekt volt. Disneylanddel vetekvő föld alatti városként jellemezték, amelynek 46 ezer négyzetméterre rúgó területe kiállításoknak, éttermeknek és gyűléstermeknek ad otthont.

Langdon alig várta, hogy ott legyen, de nem gondolta volna, hogy ilyen sokat kell gyalogolnia. Bármelyik pillanatban leszakadhatott az ég, ezért futásnak eredt, de félcipőben nem sokra ment a nedves betonon. Előadáshoz öltöztem, nem négyszáz méteres lejtőn száguldáshoz az esőben!

Levegő után kapkodva és zihálva érkezett le. Benyomult a forgóajtón, megállt egy percre az előtérben, hogy lélegzethez jusson és leverje magáról a vizet. Csak ezután mérte föl a szeme elé táruló új építményt.

Oké, le vagyok nyűgözve.

A Capitolium látogatóközpontja egyáltalán nem az volt, mint amire számított. Mivel a föld alatt volt, Langdon nem szívesen haladt át rajta. Egy gyerekkori balesetből kifolyólag a kút mélyén töltött egy egész éjszakát, és azóta jóformán megbénította a szorongás a zárt terektől. De ez a föld alatti építmény valahogy… levegős volt. Könnyed. Tágas.

A hatalmas üvegmennyezet a rengeteg ablakszemmel izgalmas fényhatásokat produkált, ahogy tompa derengésbe vonta a gyöngyház színű belső teret.

Rendes körülmények között Langdon egy órát is eltöltött volna itt, hogy megcsodálja az építészeti szépségeket, de mivel most csak öt perce volt a jelenéséig, leszegett fejjel sietett keresztül a csarnokon az ellenőrző pont és a liftek felé. Nyugalom, intette magát. Peter tudja, hogy úton vagyok. Nem kezdik el nélkülem az eseményt.

Az ellenőrző pontnál egy fiatal latin biztonsági őr társalgott vele, közben Langdon kiürítette a zsebeit és lecsatolta „muzeális” karóráját.

– Miki egér? – kérdezte az őr. A hangja elárulta, hogy derül a dolgon.

Langdon bólintott; hozzá volt szokva a megjegyzésekhez. A gyűjtőknek szánt Miki egeres órát a szüleitől kapta ajándékba, a kilencedik születésnapjára.

– Arra emlékeztet, hogy lassítsak és ne vegyem olyan komolyan az életet.

– Nem hiszem, hogy működik – mondta az őr mosolyogva. – Úgy látom, hogy ön komolyan siet.

Langdon is mosolygott, és odaadta a válltáskáját átvilágításra.

– Merre találom a szoborcsarnokot? A biztonsági őr a liftek felé mutatott.

– Csak kövesse a jeleket.

– Köszönöm. – Langdon levette a táskát a futószalagról, és elsietett.

A fölfelé tartó liftben vett egy nagy levegőt, megpróbálta rendezni a gondolatait. Az esőverte üvegtetőn át föltekintett a hegyként magasló Capitolium megvilágított kupolájára. A párálló sötétségben, magasan a tető felett, csaknem száz méternyire a földtől, a kupolát megkoronázó Szabadság-szobor kísérteties őrszemként állt a vártán. Langdon a sors iróniájának könyvelte el, hogy a munkások, akik a csaknem hat méter magas bronzszobor minden egyes darabját a helyére vonszolták, rabszolgák voltak – olyan titka ez a Capitoliumnak, amelyről a legritkábban tesznek említést a középiskolai történelemórákon.

Valójában az egész épület a bizarr titkok kincsesháza; köztük van a „gyilkos kád”, amely Henry Wilson alelnök tüdőgyulladásos haláláért felelős; egy állandóan vérfoltos lépcső, amelyen elképesztő számú látogató esett el, és egy lezárt alagsori helyiség, ahol a munkások 1930-ban megtalálták John Alexander Logan tábornok kitömött lovát.

Ám egyetlen legenda sem volt olyan tartós, mint a tizenhárom szellemé, akik állítólag az épületben kísértettek. A várostervező Pierre L’Enfant szellemét gyakran vélték látni a termekben bolyongva, hogy végre megkapja a fizetségét, ami immár kétszáz éve késik. A Capitolium kupolájáról az építkezés során lezuhant munkás szelleme a folyosókon tűnt fel egy szerszámos kocsival. És persze a leghíresebb jelenés, amelyet a Capitolium alagsorában véltek számtalanszor látni – egy fekete macska, amely a szűk átjárók és kamrák útvesztőjében lopakodott.

Langdon kilépett a liftből, és újra megnézte az óráját. Három perc. Elindult a széles folyosón a szoborcsarnokot mutató jelet követve, és közben átismételte magában az előadás kezdő szavait. El kellett ismernie, hogy Peter asszisztensének igaza volt; a téma tökéletesen illik egy olyan eseményhez, amelyet egy nevezetes szabadkőműves szervez Washingtonban.

Nyílt titok, hogy a városnak gazdag szabadkőműves története van. Ennek az épületnek az alapkövét is szabadkőműves szertartás keretében tette le maga George Washington. A főváros gondolata és terve szabadkőműves mesterek – George Washington, Ben Franklin és Pierre L’Enfant – elméjében született meg, akik szabadkőműves építészettel, képzőművészettel és jelképekkel ékesítették.

Az emberek persze mindenféle eszelős dolgot képzelnek bele azokba a szimbólumokba.

Számos összeesküvéselmélet-gyártó állította azt, hogy a szabadkőműves alapító atyák hatalmas titkokat rejtettek el Washington-szerte, és már az utcák elrendezése is szimbolikus üzeneteket hordoz. Langdont ez nem érintette meg különösen. A szabadkőművesekről összehordott téves információk olyannyira közkeletűek voltak, hogy még a felkészült harvardi diákok is meglepően furcsán gondolkodtak a testvériségről.

Tavaly egy gólya rontott be tágra nyílt szemmel Langdon előadótermébe egy internetről kinyomtatott ívet lobogtatva. Washington utcatérképe volt, amelyen egyes kiemelt utcák különböző formákat alkottak – sátánista ötszögeket, egy szabadkőműves iránytűt és szögmérőt, Baphomet fejét –, bizonyságául annak, hogy a várost megtervező szabadkőművesek valamiféle sötét, rejtélyes összeesküvésnek voltak a részesei.

– Érdekes – mondta Langdon –, de nem túl meggyőző. Ha elég sok egymást metsző vonalat húzunk egy térképen, óhatatlanul ilyesféle formákat fognak alkotni.

– De ez nem lehet puszta véletlen! – kiáltott fel a fiú. Langdon türelmesen megmutatta a hallgatónak, hogy hajszálra ugyanilyen alakzatokhoz lehet eljutni Detroit utcatérképén is.

A fiú csalódottnak tűnt.

– Ne keseredjen el – vigasztalta Langdon. – Washingtonnak tényleg van néhány hihetetlen titka… csak egyik sincs rajta ezen az utcatérképen.

A fiatalember felkapta a fejét.

– Titkok? Mint például?

– Minden tavasszal tartok egy okkult jelképek című kurzust. Ott sok szó esik Washingtonról. Meg kéne hallgatnia.

– Okkult jelképek! – A gólya megint izgalomba jött. – Tehát mégis vannak ördögi szimbólumok Washingtonban!

Langdon mosolygott.

– Sajnálom, de az okkult szó, dacára a sátánimádat hozzákötött és légből kapott képzeteinek, tulajdonképpen csak azt jelenti, hogy rejtett vagy homályos. A vallási elnyomás korszakaiban a doktrínákkal szembemenő tudást elrejtve vagy homályban kellett tartani, mert az önmagát fenyegetve érző egyház mindenre, ami „okkult” volt, rásütötte az ördögi bélyeget, és az előítélet máig megmaradt.

– Ó! – A diák elkedvetlenedett.

A Harvard Sanders előadója egy tágas, régi terem volt, recsegő fapadokkal. Tavasszal azonban Langdon kiszúrta a gólyát. Az első sorban ült, ötszáz másik diák között szorongva.

– Jó reggelt mindenkinek – kiáltotta el magát Langdon a széles katedráról. Bekapcsolta a diavetítőt, és egy kép jelent meg mögötte. – Ha már elhelyezkedtek, hányan ismerik föl a képen látható épületet?

– A Capitolium! – zúgta egyszerre több tucat hang. – Washington!

– Helyes. Abban a kupolában 255 tonna vas van. Páratlan építészeti bravúr volt ez az 1850-es években.

– Bődületes! – kiáltott közbe valaki.

A professzor a szemét forgatta, nem bánta volna, ha betiltják ezt a szót.

– Oké, és hányan jártak már önök közül Washingtonban? A kezek csak szórványosan emelkedtek a magasba.

– Ilyen kevesen? – Langdon meglepődést színlelt. – És hányan voltak már Rómában, Párizsban, Madridban vagy Londonban?

Szinte mindenki feltette a kezét.

A papírforma. Az amerikai főiskolások afféle beavatási szertartása volt a nyári Eurorail jegy, mielőtt szembesültek volna az élet zord realitásaival.

– Úgy tűnik, sokkal többen jártak Európában, mint a saját fővárosukban. Mit gondolnak, miért van ez így?

– Európában nincs alkoholfogyasztási korhatár! – szólt be valaki hátulról.

Langdon mosolygott.

– Mintha az itteni bárkit is meggátolt volna az ivásban. Nevetés.

Ez volt az első tanítási nap a húsvéti szünet után, és a szokásosnál is tovább tartott, amíg a diákok elhelyezkedtek a recsegő padsorokban. Langdon szerette ezt a termet, mert a mocorgásukból mindig tudta, hogy mennyire sikerült lekötnie a diákok figyelmét.

– Komolyra fordítva a szót – folytatta –, Washingtonban van a világ néhány legszebb építészeti, képzőművészeti alkotása és szimbóluma. Miért utaztak a tengerentúlra, mielőtt felkeresték volna a saját fővárosukat?

– Az antik cuccok menőbbek – jegyezte meg valaki.

– Felteszem – igyekezett tisztázni Langdon –, hogy az antik cuccokon kastélyokat, síremlékeket, templomokat és más hasonlókat ért.

Bólogattak.

– Oké. És mi van akkor, ha azt mondom, hogy Washingtonban is megtalálható mindez? Kastélyok, síremlékek, piramisok, templomok… minden.

Csillapodott a padok recsegtetése.

– Barátaim – mondta Langdon lehalkított hangon és a katedra elejére állt –, a következő órában fel fogják fedezni, hogy nemzetünk bővelkedik a történelmünkben „elrejtett” titkokban. És pontosan úgy, mint Európában, a legnagyobb titkokat úgy rejtették el, hogy kiszúrják a szemünket.

Néma csönd telepedett a padsorokra.

Megvagytok.

Langdon tompította a világítást és a második diaképet vetítette a falra.

– Ki tudja megmondani, mit csinál itt George Washington? A híres festmény George Washingtont ábrázolta teljes szabadkőműves öltözetben, egy furcsa kinézetű tárgy előtt állva – óriási faállvány, amelynek kötél- és csigarendszere egy nagy kőtömböt tart –, jól öltözött nézők csoportjában.

– Fölemeli azt a nagy kőtömböt? – kockáztatta meg valaki. Langdon nem szólt; jobban szerette volna, ha valamelyik diák javítja ki a hibás választ.

– Szerintem – jelentkezett egy másik hallgató –, Washington nem fölemeli, hanem leengedi azt a követ. Szabadkőműves ruhában van. Láttam már képeket arról, ahogy a szabadkőművesek leteszik az alapkövet. A szertartáson mindig ilyen szerkezettel engedik le az első követ.

– Kitűnő – mondta Langdon. – A festmény országunk atyját ábrázolja, amint egy állvány és egy csiga segítségével 1793. szeptember 18-án, tizenegy óra ötven és fél egy között leteszi a Capitolium épületének alapkövét. – Langdon szünetet tartott, a hallgatóságot pásztázta a tekintetével. – Meg tudja mondani valaki, mi volt a jelentősége a dátumnak és az időpontnak?

Csend.

– Mi lenne, ha azt mondanám, hogy három híres szabadkőműves, George Washington, Benjamin Franklin és Pierre L’Enfant, Washington első építésze választotta ki ezt az időpontot?

Még mindig csend.

– Pedig egyszerű. Az alapkövet többek között azért tették le éppen az adott napon és órában, mert a szerencsét hozó Caput Draconis a Szűz jegyében állt.

A diákok furcsálkodva néztek össze.

– Várjunk csak – mondta valaki. – Ez valami… asztrológia?

– Igen. Noha nem ugyanaz az asztrológia, amire ma gondolunk.

Egy kéz emelkedett a magasba.

– Ezt úgy értsük, hogy az alapító atyák hittek az asztrológiában?

Langdon elvigyorodott.

– Mit szólnának ahhoz, ha azt állítanám, hogy Washingtonban több asztrológiai jel található, mint a világ bármely más városában? Zodiákusok, csillagábrák, pontos asztrológiai vizsgálat alapján lefektetett sarokkövek… Alkotmányunk írásba foglalóinak több mint a fele szabadkőműves volt. Ezek a férfiak szentül hitték, hogy a csillagok szabják meg a sorsunkat, és nagy figyelemmel voltak a csillagok állására, amikor megszerkesztették új világukat.

– De miért érdekes ez az egész? Nem lehet, hogy csak véletlenül tették le akkor a Capitolium alapkövét, amikor a Caput Draconis a Szűzben állt?

– Sűrűn megeső véletlen lenne, tekintve hogy az úgynevezett föderális háromszöget alkotó három épület, a Capitolium, a Fehér Ház és a Washington-emlékmű alapkövét különböző években, de apróra kiszámítva pontosan ugyanabban a csillagállásban fektették le.

Langdon tekintete egy egész teremnyi elkerekedett szempárral találkozott. Többen is lehajtották a fejüket, hogy jegyzeteljenek.

Hátul fölemelkedett egy kéz.

– Miért tettek így?

A professzor nevetett.

– Erre egy egész szemeszterre való anyag lenne a válasz. Ha kíváncsiak rá, vegyék fel a miszticizmus tantárgyamat. Az igazat megvallva, nem hiszem, hogy érzelmileg felkészültek lennének a válasz befogadására.

– Mit mond? – kiáltotta valaki. – Próbálja ki!

Langdon úgy tett, mintha fontolóra venné, aztán megrázta a fejét, hogy felpiszkálja a diákokat.

– Sajnálom, de nem tehetem. Önök között gólyák is vannak. Félek, hogy csak megzavarnám a fejüket.

– Mondja el! – kiabálták mindenfelől. Langdon rántott egyet a vállán.

– Talán jelentkezniük kéne szabadkőművesnek vagy az Eastern Star rendbe, hogy tiszta forrásból kapják meg a választ.

– Nem vennének fel – vitatkozott az egyik ifjonc. – A szabadkőművesség egy szupertitkos társaság!

– Szupertitkos? Tényleg? – Langdonnak eszébe jutott a nagy szabadkőműves gyűrű, amit a barátja, Peter Solomon büszkén viselt a jobb kezén. – Akkor miért hordanak a szabadkőművesek jól felismerhető gyűrűket meg nyakkendőtűket? Miért jelzik egyértelműen a szabadkőművesek épületeit? Miért hozzák nyilvánosságra az újságban a gyűléseiket? – Langdon mosolyogva nézett végig az elképedt arcokon. – Barátaim, a szabadkőművesség nem titkos társaság… hanem egy társaság, amelynek titkai vannak.

– Az ugyanaz – mormolta valaki.

– Valóban? – kérdezte Langdon. – Titkos társaságnak tekinti-e a Coca-Colát?

– Természetesen nem – válaszolta a diák.

– Nos, tegyük fel, hogy kopogtatna a cég székházában, és elkérné a klasszikus kóla receptjét.

– Nem adnák oda.

– Úgy van. Ahhoz, hogy megismerje a Coca-Cola féltett titkát, be kellene lépnie a céghez, hosszú éveken át ott dolgoznia, bizonyítania a megbízhatóságát, mire megosztanák önnel ezt az információt. De akkor titoktartást kellene fogadnia.

– Tehát azt mondja, hogy a szabadkőművesség olyan, mint egy vállalat?

– Csak annyiban, amennyiben szigorú hierarchiára épül, és nagyon komolyan veszi a titoktartást.

– Az én nagybátyám szabadkőműves – kottyantotta ki egy lány. – De a nénikém utálja az egészet, mert a férje nem beszél róla. Azt mondja a nénikém, hogy a szabadkőművesség egyfajta különös vallás.

– Közkeletű tévedés.

– Nem vallás?

– Végezzük el a lakmusz próbát – javasolta Langdon. – Ki látogatja önök közül Witherspoon professzor összehasonlító vallástörténeti óráit?

Többen is felemelték a kezüket.

– Helyes. Akkor mondják meg, mi a három előfeltétele annak, hogy egy ideológiát vallásnak tekintsünk!

– Bizonyosság, hit, térítés – sorolta egy lány.

– Úgy van – helyeselt Langdon. – A vallások bizonyosra veszik a megváltást, hisznek egy meghatározott teológiában és megtérítik a nem hívőket. – Langdon szünetet tartott. – A szabadkőművesek azonban egyiket sem teszik a háromból. Nem ígérnek megváltást, nincs teológiájuk és nem akarnak minket megtéríteni. Ami azt illeti, a szabadkőműves páholyokban tiltják a vallási vitákat.

– Akkor a szabadkőművesek vallásellenesek?

– Épp ellenkezőleg. A szabadkőművessé válás egyik előfeltétele, hogy hinned kell egy magasabb hatalomban. A szabadkőművesek spiritualitása és a tételes vallás közti különbség abban áll, hogy a kőművesek nem erőltetik ennek a magasabb hatalomnak a pontosabb meghatározását vagy megnevezését. Miközben a teológiák meghatározott néven nevezik a legmagasabb hatalmat, mint Isten, Allah, Buddha vagy Jézus, a szabadkőművesek olyan általános fogalmakat használnak, mint „legfelső lény” vagy a „világegyetem nagy építésze”. Ez teszi lehetővé a különböző hitű szabadkőművesek egyesülését.

– Ez kissé ködösen hangzik – vetette fel valaki.

– De mondhatjuk azt is, hogy üdítően nyitottnak – ajánlott más megközelítést Langdon. – Korunkban, amikor a különböző kultúrák azért gyilkolják egymást, hogy melyikük istenképe az igazi, hasznosabbnak tűnhet a tolerancia és a nyitottság szabadkőműves hagyománya. – Langdon fel-alá járkált a katedrán. – Ráadásul a szabadkőművesség nyitva áll minden etnikum, bőrszín és hitvallás előtt, és olyan spirituális testvériséget kínál fel, amely semmilyen módon nem diszkriminál.

– Még hogy nem diszkriminál? – pattant fel az egyetemi nőszövetség egyik tagja. – Hány nőt fogadtak be a szabadkőművesek, Langdon professzor?

Langdon megadóan tárta szét a tenyerét.

– Jogos. A szabadkőművességnek megvannak a gyökerei, s ezek hagyományosan az európai kőművescéhek, amelyek értelemszerűen férfiszervezetek voltak. Évszázadokkal ezelőtt, egyesek szerint 1703-ban alapítottak egy női társaságot Eastern Star néven. Több mint egymillió tagja van a Kelet csillaga rendnek.

– Ezzel együtt – mondta a lány –, a szabadkőművesség egy nagyhatalmú szervezet, amelyből a nők ki vannak zárva.

Langdon nem volt annyira biztos abban, hogy a szabadkőműveseknek manapság is olyan nagy hatalmuk van, és nem is óhajtott ebbe belemenni; a modern szabadkőművesség megítélése olyan szélsőségek között mozgott, mint az ártalmatlan vénemberek gyülekezete, akik szeretnek jelmezt ölteni… és a földalatti hatalmi központ, amely a világot uralja. Az igazság kétségkívül a kettő között lehet valahol.

– Langdon professzor – jelentkezett egy göndör hajú fiatalember a hátsó sorból –, ha a szabadkőművesség nem titkos társaság, nem vállalat és nem vallás, akkor mi?

– Nos, ha egy szabadkőművest kérdezne, ő valószínűleg a következő definíciót ajánlaná: a szabadkőművesség erkölcsi rendszer, amelyet allegóriákba burkolnak és jelképekkel szemléltetnek.

– Ez nagyon úgy hangzik, mint egy parás szekta körülírása.

– Parásat mondott?

– Igen! – állt fel a srác. – Hallottam róla, miket művelnek azokban a titkos épületekben! Ijesztő gyertyafényes szertartások koporsókkal, kötélhurkokkal és koponyából ivott borral. Ez tényleg para!

Langdon végignézett a termen.

– Van még más is, aki parásnak érzi?

– Igen! – zúgta a sokadalom. Langdon szomorú sóhajt hallatott.

– Milyen kár! Ha ez önöknek para, akkor bizonyára nem akarnak csatlakozni az én szektámhoz.

Csend lett a teremben.

A nőszövetség tagja feszengve kérdezte meg: – Ön szektatag?

Langdon bólintott, és összeesküvőként suttogóra fogta.

– Ne mondják el senkinek, de Rá napisten pogány ünnepén letérdelek egy ősi kínzóeszköz lábához, és rituálisan magamhoz veszem a hús és a vér szimbólumait.

Az osztály dermedten figyelt. Langdon vállat vont.

– Ha valakit mégis érdekel a dolog, jöjjön el vasárnap a Harvard kápolnájába, térdeljen le a kereszt előtt és vegyen részt a szentáldozásban.

Még mindig néma csönd. Langdon kacsintott egyet.

– Nyissák meg az elméjüket, barátaim! Mindannyian félünk attól, amit nem ismerünk.

Egy óra ütése visszhangzott a Capitolium folyosóin.

Hét óra.

Robert Langdon most már futott. Ez drámai antré lesz. Áthaladt az összekötő folyosón, és meglátva a Nemzeti Szoborcsarnok bejáratát, egyenesen arrafelé irányozta a lépteit.

Az ajtó előtt könnyed léptekre lassított és mélyeket lélegzett. Begombolta a zakóját, kissé fölszegte az állát, és éppen az utolsó óraütésre fordult be a finisbe.

Showtime.

Robert Langdon professzor bemasírozott a Nemzeti Szoborcsarnokba, fölemelte a tekintetét és melegen mosolygott. Egy pillanattal később lehervadt a mosoly az ajkáról. Megtorpantak a léptei.

Valami itt nagyon, de nagyon nincs rendben.

Hetedik fejezet

Katherine Solomon sietve vágott át a parkolón a hideg esőben. Arra gondolt, bárcsak melegebb ruhát vett volna fel farmernadrág és kasmírpulóver helyett. Az épület főbejáratához közeledve egyre hangosabb lett az óriási klímaberendezések zúgása. De Katherine alig hallotta; még mindig az iménti telefonhívás szavai csengtek a fülében.

Ami a fivére szerint itt van elrejtve Washingtonban… meg lehetne találni.

Ezt szinte lehetetlennek tartotta. Sok megbeszélnivalójuk volt még a hívóval, és abban maradtak, hogy ma este sort kerítenek rá.

A főkapu előtt Katherine ugyanazt az izgalmat érezte, mint mindig, valahányszor belépett ebbe az irdatlan nagy épületbe. Senki sem tudja, hogy itt van.

A kaputáblán ez állt:

Erre a háttérintézményre azért volt szükség, mert hiába volt a Smithsoniannek egy tucat nagy múzeuma a National Mallen, a hatalmas gyűjteménynek egyszerre mindössze a két százalékát lehetett kiállítani. A maradék kilencvennyolc százalékot pedig tárolni kellett valahol. És az a valahol… itt volt.

Ezek után nem meglepő, hogy az épület megdöbbentően sokféle műtárgyat őrzött – óriás Buddhákat, kézzel másolt kódexeket, mérgezett nyílvesszőket Új-Guineából, drágakövekkel kirakott markolatú késeket, egy bálnacsontból készült kajakot… Hasonlóképp észbontóak voltak az épület természeti kincsei: pleszioszaurusz csontvázak, egy felbecsülhetetlen értékű meteoritgyűjtemény, egy óriás tintahal, sőt egy elefántkoponya-kollekció, amelyet egy afrikai szafariról hozott haza Teddy Roosevelt.

De a Smithsonian titkára, Peter Solomon nem ezek miatt hozta el a húgát az SMSC-be három évvel ezelőtt. Nem a tudományos kincsek megőrzését várta el a testvérétől, hanem azok létrehozását. Katherine pontosan ezzel foglalkozott.

Mélyen bent az épületben, a legtávolabbi sötét zugban rejtőzött egy kis tudományos laboratórium, amelynek nem volt párja a világon. Itt érte el nemrégiben Katherine azokat a tudományos áttöréseket a noetika területén, amelyek valamennyi diszciplínára kihatással vannak – a fizikától a történelmen és a filozófián át a vallásig. Hamarosan minden megváltozik, gondolta Katherine.

Amikor belépett az előcsarnokba, az asztalnál ülő biztonsági őr gyorsan kikapcsolta a rádiót és lekapta a fülhallgatót a fejéről.

– Ms. Solomon! – mosolygott Katherine-re.

– Redskins?

Az őr elvörösödött, és bűntudatosan válaszolta: – Előzetes. Katherine is elmosolyodott.

– Nem árulom el. – A detektoros kapuhoz ment, és kiürítette a zsebeit. Amikor lehúzta a csuklójáról az arany Cartier órát, megérintette a jól ismert szomorúság. Az anyja ajándéka volt Katherine huszonegyedik születésnapjára. Csaknem tíz év telt el azóta, hogy az anyja szörnyű halált halt… Katherine karjai között szenvedett ki.

– Hát, Ms. Solomon – súgta oda az őr évődve –, azt elárulja-e valaha, hogy miket művel ott hátul?

Katherine ránézett.

– Majd ha itt lesz az ideje, Kyle. Nem ma este.

– Ugyan már! – erősködött a biztonsági őr. – Egy titkos labor… egy titkos múzeumban? Valami nagy számra készülhet.

De még mekkorára, gondolta Katherine, miközben magához vette a holmijait. Igazság szerint Katherine tudománya annyira progresszív volt, hogy már nem is emlékeztetett tudományra.

Nyolcadik fejezet

Robert Langdon dermedten állt a Nemzeti Szoborcsarnok ajtajában, és az elé táruló jelenetet bámulta. A terem pontosan úgy festett, ahogy az emlékezetében élt – szabályos félkörívet alkotott egy görög amfiteátrum stílusában. A kecsesen ívelt és olasz gipszstukkóval díszített homokkő falakat színes márványoszlopok tagolták – közöttük állt Amerika harmincnyolc híres emberének életnagyságú szobra, a fekete-fehér márványpadlón.

Ugyanezt látta Langdon, amikor eljött ide meghallgatni egy előadást.

Egy dolgot kivéve.

Ma este üres volt a terem.

Nem voltak székek. Nem volt közönség. És nyoma sem volt Peter Solomonnak. Csak egy maroknyi turista lézengett céltalanul, ügyet sem vetve Langdon belépésére. Lehet, hogy Peter a Rotundára gondolt? Elnézett a déli folyosón a Rotunda felé, de arra is csak bóklászó turistákat látott.

Az óra ütései elhaltak. Langdon immár hivatalosan is késésben volt.

Visszasietett a hallba, és keresett egy idegenvezetőt.

– Elnézést, ma este lesz a Smithsonian szervezésében egy előadás. Hol tartják?

Az idegenvezető bizonytalannak tűnt.

– Nem is tudom, uram. Mikor kéne kezdődnie?

– Most!

A férfi a fejét rázta.

– Nem tudok semmilyen Smithsonian-előadásról ma estére… legalábbis itt.

Langdon megzavarodva tért vissza a terembe, és körülnézett. Ez valami tréfa lesz Solomontól? Langdon nem feltételezett ilyet róla. Elővette a mobiltelefonját és a reggel kapott faxot, majd hívta Petert.

Eltartott néhány másodpercig, amíg a készülék jelet fogott a hatalmas épületben, de végül kicsengett a hívása.

A már ismerős déli akcentus válaszolt rá.

– Peter Solomon irodája. Anthony vagyok. Parancsoljon.

– Anthony! – sóhajtott fel Langdon megkönnyebbülten.

– De jó, hogy még bent van. Robert Langdon vagyok. Úgy tűnik, valami keveredés támadt az előadás körül. Áttették volna egy másik terembe?

– Nem hiszem, uram. Mindjárt utánanézek. – Az asszisztens hallgatott egy ideig. – Személyesen egyeztetett Mr. Solomonnal?

Langdon nem értette.

– Nem! Én önnel egyeztettem, Anthony. Ma reggel!

– Igen, emlékszem. – Megint csend lett a vonalban. – Ön kissé elővigyázatlanul járt el, nem gondolja, professzor?

Langdon kezdett rosszat sejteni.

– Tessék?

– Vegyük át újra – mondta a férfi. – Kapott egy faxot, amelyben azt kérték, hogy hívjon fel egy számot, és ön megtette. Egy vadidegennel beszélt, aki Peter Solomon asszisztensének nevezte magát. Ezután önként felszállt egy magángépre, Washingtonba repült, és beült egy várakozó kocsiba. Így történt?

Langdon jeges borzongást érzett.

– Mi az ördög akar ez lenni? Hol van Peter?

– Attól tartok, hogy Peter Solomonnak fogalma sincs arról, hogy ön ma Washingtonban van. – A déli akcentus eltűnt, a hang elmélyült és mézesmázos suttogásra váltott. – És azért van itt, Mr. Langdon, mert én azt akartam, hogy itt legyen.

Kilencedik fejezet

A füléhez szorítva a mobiltelefonját Robert Langdon körbe-körbe járt a szoborcsarnokban.

– Ki az ördög maga?

A férfi hideg selyemhangon suttogott.

– Nem kell megijedni, professzor. Jó okból hívtam ide.

– Hívott?! – Langdon úgy érezte magát, mint a ketrecbe zárt állat. – Ez inkább nevezhető emberrablásnak!

– Aligha. – A férfi hangja hátborzongatóan derűs volt. – Ha bántani akartam volna, már a limuzinban megölethetem. – Megvárta, amíg Langdon felfogja a hallottakat. – Nemes szándék vezérel, erről biztosíthatom. Csupán egy meghívást szeretnék átadni önnek.

Köszönöm, nem. Az elmúlt évek európai kalandjai nem kívánt hírnevet szereztek Langdonnak, és azóta mágnesként vonzotta a sültbolondokat, de ez a mostani túlment minden határon.

– Nézze, én nem tudom, mi ez az egész, de most leteszem…

– Nem volna okos dolog – mondta a férfi. – Igen szűk játéktere van, ha meg akarja menteni Peter Solomon lelkét.

Langdon felhördült.

– Mit mond?

– Biztos vagyok abban, hogy jól hallotta.

A hangsúlytól, amellyel az idegen kimondta Peter nevét, Langdonban megfagyott a vér.

– Mit tud Peterről?

– Már a legrejtettebb titkait is. Mr. Solomon a vendégem, és nagyon marasztaló házigazda tudok lenni.

Ez nem lehet igaz.

– Nem hiszem el, hogy fogva tartja Petert.

– Az ő privát telefonjáról beszélek. Ez már feltűnhetett volna.

– Hívom a rendőrséget.

– Nincs rá szükség – mondta a férfi. – Mindjárt ott lesznek önnél.

Miket beszél ez az eszelős?

Langdon határozott hangra váltott.

– Ha Peter önnél van, akkor adja át neki a telefont.

– Lehetetlen. Mr. Solomon sajnálatos csapdába esett. – A férfi szünetet tartott. – Az Arafban van.

– Hol? – Langdon olyan erősen szorította a telefont, hogy elzsibbadtak az ujjai.

– Mármint az Araf? Hamistagan? Az a hely, amelynek Dante a legendás Pokol utáni részt szentelte?

A férfi vallási és irodalmi utalásai megerősítették Langdonnak azt a gyanúját, hogy őrülttel van dolga. Langdon jól ismerte ezt a művet; senki nem menekülhetett meg a Phillips Exeter Akadémián Dante olvasásától.

– Azt állítja, hogy Peter Solomon… a purgatóriumban van?

– Maguk, keresztények ezt a durva szót használják rá, de valóban, Mr. Solomon a köztes helyen van.

Langdonnak nyugtalanító gondolata támadt.

– Azt akarja mondani, hogy Peter… meghalt?

– Nem, nem egészen.

– Nem egészen? – üvöltött fel Langdon, s a szavai élesen visszhangoztak a csarnokban. Egy család megütközve bámult rá. Langdon elfordult és halkabbra fogta. – A halál általában elég határozott dolog.

– Meg vagyok döbbenve, professzor. Azt vártam, hogy ön ennél jobban érti az élet és a halál misztériumát. Van egy világ a kettő között, és Peter Solomon ott időzik ebben a pillanatban. Vagy visszatér az ön világába, vagy tovább megy a következőbe… ez már az ön tetteitől függ.

Langdon megpróbálta feldolgozni a hallottakat.

– Mit óhajt tőlem?

– Egyszerű. Önnek hozzáférése van valami ősi dologhoz.

És ma este meg fogja osztani velem.

– Fogalmam sincs, hogy miről beszél.

– Nincs? Úgy tesz, mintha nem ismerné az önre bízott ősi titkokat.

Langdon ezt hallva mélységesen nekikeseredett, mert már sejteni vélte, miről van szó. Senkinek sem beszélt az évekkel ezelőtti párizsi élményeiről, de a Grál megszállottjai mohón követték a sajtóhíradásokat, és egyesek arra a következtetésre jutottak, hogy Langdon titkos információk birtokába jutott a Szent Grálról… talán még a helyét is tudja.

– Nézze – mondta Langdon –, ha a Szent Grál érdekli, biztosíthatom, hogy én semmivel nem tudok többet…

– Ne sértegessen, Mr. Langdon! – csattant fel a férfi. – Alábecsüli az intelligenciámat, ha azt képzeli, hogy érdekelnek afféle csacskaságok, mint a Szent Grál, vagy a szánalmas viták a történelem különböző verzióiról. Engem hidegen hagy az érvelés a hit szemantikájáról. Ezekre a kérdésekre csak a halál adhat választ.

A professzort megzavarták az éles szavak.

– Akkor mi az ördögöt akar? A férfi hosszan hallgatott.

– Talán tudja, hogy létezik ebben a városban egy ősi kapu.

Egy ősi kapu?

– És ma este, professzor, ön ezt ki fogja nyitni nekem. Megtiszteltetésnek kéne vennie, hogy önt kerestem meg ezzel… ez egy sorsdöntő meghívás. Ön a kiválasztott.

Ennek meg elment az esze.

– Sajnálom, de rosszul választott – felelte. – Semmit nem tudok semmilyen ősi kapuról.

– Nem érti, professzor. Nem én voltam az, aki önt kiválasztotta… hanem Peter Solomon.

– Micsoda? – hüledezett Langdon.

– Mr. Solomon elmondta, hogyan találhatom meg a kaput, és azt is bevallotta, hogy csak egy ember van a földön, aki ki tudja nyitni. És azt állította, hogy ön az az ember.

– Ha Peter ezt mondta, akkor tévedett… vagy hazudott.

– Nem hiszem. Kényes helyzetben volt, amikor vallomást tett, és hajlottam rá, hogy higgyek neki.

Langdont elöntötte a harag.

– Figyelmeztetem, ha kárt tesz Peterben…

– Ezzel már elkésett – mondta a férfi derűsen. – Már elvettem azt, amire Peter Solomontól szükségem volt. De az ő érdekében azt ajánlom, hogy ön is adja meg azt, amit öntől akarok. Fontos az időtényező… mindkettejüknek. Ajánlom, hogy találja meg és nyissa ki azt a kaput. Peter majd mutatja az utat.

Peter?

– Mintha azt mondta volna, hogy Peter a purgatóriumban van.

– Mint fenn, úgy lenn – válaszolta a férfi.

Langdont kezdte kilelni a hideg. Ez a különös válasz egy ősi hermetikus mondás volt, amely azt a hitet tükrözte, hogy fizikai kapcsolat van a menny és a föld között. Mint fenn, úgy lenn. Langdon nézte a hatalmas termet, és azon tűnődött, hogyan csúsztak ki a dolgok az ellenőrzése alól.

– Nézze, nem tudom, hogyan találjak meg valami ősi kaput. Hívom a rendőrséget.

– Még mindig nem dereng semmi? Miért ön a kiválasztott?

– Nem tudom – mondta Langdon.

– Majd megtudja – kacagott a férfi. – Most már bármelyik pillanatban.

A vonal megszakadt.

Langdon hosszú másodpercekig állt dermedten, próbálta megemészteni a történteket.

Hirtelen nem ideillő hangot hallott a távolból. A Rotundából jött.

Valaki sikoltott.

Tizedik fejezet

Robert Langdon sokszor járt már életében a Capitolium rotundájában, de még soha nem közelítette meg rohanva. Az északi bejáraton túl egy turistacsoportot látott gyülekezni a terem közepén. Egy kisfiú sikított, a szülei igyekeztek megnyugtatni. A többiek körülöttük álltak, és a biztonsági őrök mindent megtettek a rend helyreállításáért.

– A kötése alól húzta ki – mondta valaki feldúltan –, és egyszerűen itt hagyta!

Langdon közelebb érve már vethetett egy pillantást a felfordulás okozójára. A Capitolium padlóján heverő tárgy valóban furcsa volt, de semmiképp sem kellett volna sikoltozni a láttán.

Langdon sokszor látott már ilyet. Több tucat volt belőlük a Harvard művészeti karán – életnagyságú műanyag modellek, amelyeket a festők és a szobrászok használnak, hogy minél pontosabban adhassák vissza az emberi test részleteit; ezúttal nem az arcét, hanem a kézét. Valaki itt hagyta egy próbabábu kezét a Rotundában?

A manökenkezeken, ahogy egyesek nevezték őket, mozgatható ujjak voltak, hogy a művész a kívánt pozícióba rendezhesse a kezet; az alsóéves hallgatóknak persze a fölfelé mutató középső ujj volt a kedvenc pózuk. Ennek a kéznek itt azonban a mutatóés a hüvelykujja irányult a mennyezet felé.

Még közelebb lépve Langdon már azt is látta, hogy ez nem a megszokott mintakéz. Először is, nem volt sima a műanyag borítás. Inkább foltos és kissé ráncos is, ami valami másra emlékeztetett…

Igazi bőrre.

Megtorpant.

Most már látta a vért is.

Te jó ég!

A csuklóból levágott kezet egy tüskés fatalpra szúrták fel, hogy egyenesen álljon. Langdont émelygés fogta el. Elakadó lélegzettel közelebb óvakodott, és felfedezte, hogy a mutató- és a hüvelykujj begyén apró tetoválások vannak. Ám nem a tetoválások ragadták meg Langdon figyelmét, hanem az ismerős aranygyűrű a negyedik ujjon.

Nem.

Langdon megtántorodott. Forogni kezdett körülötte a világ, ahogy Peter Solomon levágott kezét nézte.

Tizenegyedik fejezet

Miért nem veszi fel Peter? Katherine Solomon tűnődve kapcsolta ki a mobiltelefonját. Hol lehet?

Három éve mindig Peter Solomon érkezett elsőnek a vasárnap este hét órai megbeszélésükre. Afféle családi szertartás volt ez az új hét kezdetén, részben kapcsolattartás, részben Peter tájékozódása a Katherine laborjában folyó munkáról.

Sosem késik, gondolta Katherine, és mindig felveszi a telefont. A helyzetet tovább rontotta, hogy még azt sem tudta, mit fog mondani a bátyjának, amikor végre befut. Hogyan kérdezzek rá arra, ami ma a tudomásomra jutott?

Katherine léptei ütemesen dobogtak a betonfolyosón, amely gerincoszlopként húzódott végig az épületen. Ez az utcának nevezett folyosó kötötte össze az öt nagy raktárszárnyat. A tizenkét méter magasan lévő keringető rendszer narancssárga csövei együtt dobogtak az épület szívével – ezek vitték szét a több ezer köbméter szűrt levegőt.

Rendes körülmények között Katherine-re megnyugtatóan hatottak a ház lélegzésének hangjai a laborig tartó négyszáz méteres gyaloglás közben. Ma este azonban idegtépő volt a pulzálás. Amit ma a bátyjáról megtudott, az mindenkit felzaklatott volna, de mivel Peter volt az egyetlen élő rokona a világon, különösen bántotta, hogy a fivére titkolódzott előtte.

Amennyire tudta, eddig csak egyszer tartott vissza titkot… egy csodálatos titkot, amely éppen ezen a folyosón rejtőzött. Három évvel ezelőtt Peter végigvezette Katherine-t az „utcán”, büszkén mutatva meg neki az SMSC néhány igazán különleges kincsét – az ALH–84001 Mars-meteoritot, Ülő Bika kézírásos piktogramokkal teli naplóját, és a viasszal lezárt tégelyeket, amelyek a Charles Darwin által gyűjtött eredeti példányokat tartalmazták.

Közben elhaladtak egy nehéz ajtó előtt, amelynek kis ablakán át Katherine elképedt az eléje kerülő látványtól.

– Mi az ott?

A bátyja nevetve ment tovább.

– Az a hármas szárny. Vizes szárnynak is nevezik. Elég furcsa, nem igaz?

Inkább ijesztő.

Katherine sietett beérni a fivérét. Olyan volt ez az épület, akár egy másik bolygó.

– Amit igazából meg akarok mutatni neked, az az ötös szárnyban van – mondta a bátyja. Tovább vezette Katherine-t a látszólag végtelenbe vesző folyosón. – Ezt most építettük fel a Természettudományi Múzeum alagsorából származó műtárgyaknak. A tervek szerint öt év múlva kerül át ide a gyűjtemény; ami azt jelenti, hogy az ötös szárny pillanatnyilag üresen áll.

Katherine nagyot nézett.

– Üresen? Akkor miért nézzük meg?

Ismerős huncut fény villant bátyja szürke szemében.

– Az az ötletem támadt, hogy mivel most úgysem kell senkinek, használhatnád te.

– Én?

– Igen. Úgy gondoltam, hogy jó hasznát vennéd egy laboratóriumnak… lenne egy helyed, ahol a gyakorlatban is kipróbálhatnád az elméleti kísérleteidet, amelyekkel az utóbbi években foglalkozol.

Katherine döbbenten meredt a fivérére.

– De Peter, azok elméleti kísérletek! A gyakorlati megvalósításuk szinte lehetetlen.

– Semmi sem lehetetlen, Katherine, és ezt az épületet épp neked találták ki. Az SMSC nem csak egy múzeumi raktár… ez a világ egyik legjobban felszerelt tudományos kutatóhelye. Rendszeresen mintákat veszünk a gyűjtemény tárgyaiból, és a legfejlettebb technológiával vizsgáljuk meg őket, ami csak pénzért elérhető. Itt a rendelkezésedre áll minden eszköz, amire szükséged lehet.

– Peter, ezekhez a kísérletekhez olyan technológia kellene…

– Ami itt megvan. – Peter szélesen mosolygott. – A laboratórium készen áll.

Katherine megtorpant.

Bátyja a folyosó vége felé mutatott.

– Most odamegyünk és megnézzük. Katherine alig bírt megszólalni.

– Te… te építettél nekem egy labort?

– Ez a dolgom. A Smithsoniant azért alapították, hogy elősegítse a tudomány haladását. Titkárként komolyan kell vennem ezt a feladatot. Hiszek abban, hogy az általad javasolt kísérletek eddig még járatlan utakat nyitnak meg a tudomány előtt. – Peter megállt és Katherine szemébe nézett. – Most nem az számít, hogy a húgom vagy, ettől függetlenül éreztem kötelességemnek, hogy támogassam ezt a kutatást. Ragyogóak az elgondolásaid. A világ megérdemli, hogy lássa, hová vezetnek.

– Peter, én lehet, hogy nem is…

– Jól van, nyugodj meg… a saját pénzem van benne, és most senki sem használja az ötös szárnyat. Ha végeztél a kísérleteiddel, majd kiköltözöl. Mellesleg az ötös szárnynak van néhány sajátossága, amely ideális lesz a munkádhoz.

Katherine el sem tudta képzelni, mivel szolgálhatja ez az óriási, üres épület a kutatásait, de érezte, hogy hamarosan meg fogja tudni. Egy acélajtó előtt álltak, amelyen ott virított nagybetűkkel:

Fivére behelyezte beléptető kártyáját a nyílásba, mire a billentyűk kivilágosodtak. Már rátette az ujját, hogy beüsse a kódot, de mintha meggondolná magát, felvont szemöldökkel nézett Katherine-re, mint gyerekkorában, ha valamilyen csibészségre készült.

– Biztos, hogy készen állsz rá?

Katherine bólintott. Peter mindig szeretett színészkedni.

– Állj félre. – Peter beütötte a kódot.

Az acélajtó hangos sziszegéssel tárult fel.

A küszöbön túl csak az egyiptomi sötétség… az ásító űr. Valahonnét tompa nyögés vert visszhangot. Katherine-t hűvös légáramlat csapta meg odabentről. Mintha a Grand Canyonba bámulna éjszaka.

– Képzelj magad elé egy üres hangárt, amely egy Airbus flottára vár – mondta a bátyja. – Nagyjából ennek felel meg.

Katherine azon kapta magát, hogy hátralép.

– Maga a szárny túl nagy ahhoz, hogy befűtsük, de a te laborod egy majdnem kocka alakú, hőszigetelt, salaktéglából készült szoba, és a szárny legvégében van, hogy a lehető legjobban elkülöníthető legyen.

Katherine megpróbálta elképzelni. Doboz a dobozban. Erőltette a szemét, hogy kivegyen valamit a sötétségben, de az túl sűrű volt.

– Milyen messze van?

– Eléggé… bőven elférne itt egy futballpálya. Szólnom kellett volna előre, hogy ez a séta kissé ijesztő lesz. Áthatolhatatlan a sötétség.

Katherine a sarokban tapogatott.

– Nincs itt egy villanykapcsoló?

– Az ötös szárnyba még nem vezették be az áramot.

– Akkor hogy fog itt labor működni? Peter rákacsintott.

– Hidrogén tüzelőanyag-cellával. Katherine-nek leesett az álla.

– Ugye csak viccelsz?

– Egy kisebb városnak elegendő környezetbarát energiát termel. A laborod teljes rádiófrekvenciás működése független az épület többi részétől. Ráadásul minden szárny belső terét fénynek ellenálló membránok zárják, hogy az itt őrzött műtárgyak védve legyenek a napsugárzástól. Lényegében ez a szárny is egy elzárt, a környezeti energiáktól védett terület.

Katherine kezdte már érteni, mi a vonzereje az ötös szárnynak. Mivel munkája nagyrészt korábban ismeretlen energiamezők mérésére irányult, kísérleteit olyan környezetben kellett elvégeznie, amely mentes minden kívülről jövő sugárzástól vagy az úgynevezett fehér zajtól. Ebbe az olyan finom interferenciák is beleértendők, mint a közelben tartózkodó emberek gondolatkibocsátása. Ez okból alkalmatlan lenne egy egyetemi campus vagy kórházi labor, az SMSC még üres szárnyánál viszont keresve sem lehetne jobb helyet találni.

– Menjünk hátra, és nézzünk körül. – A bátyja vigyorogva merült bele a sűrű sötétségbe. – Te csak gyere utánam.

Katherine tétovázott a küszöbön. Majdnem száz méter teljes sötétségben? Szeretett volna zseblámpát kérni, de fivére már eltűnt a fekete űrben.

– Peter! – szólt utána.

– Vesd bele magad – válaszolt vissza Peter távolodó hangja.

– Megtalálod az utat, bízz bennem!

Remélem, ez csak tréfa. Katherine dobogó szívvel, a sötétséget kémlelve néhány lépést tett a küszöbtől. Semmit sem látok! Váratlanul felzúgott és becsapódott mögötte az acélajtó, s ő ott állt csapdába esve a koromsötétben. Egy parányi fényfolt sem volt sehol.

– Peter! Csönd.

Megtalálod az utat, bízz bennem!

Katherine vakon óvakodott előre. Még a saját kezét sem látta, amikor az arca elé emelte. Továbbment, de másodpercek alatt elvesztette a tájékozódási képességét. Merre menjek?

Ennek már három éve.

Most, amikor Katherine megérkezett ugyanahhoz a nehéz vasajtóhoz, ráébredt, milyen messzire jutott az első este óta. A Kockának becézett labor lett az otthona, szentély az ötös szárny mélyében. Pontosan, ahogy a bátyja jósolta, megtalálta az utat a sötétségen át, akkor este, és azóta mindennap – hála egy zseniálisan egyszerű iránymutató rendszernek, amelynek a felfedezését Katherine-re bízta a bátyja.

Még ennél is fontosabb, hogy Peter másik jóslata is valóra vált: Katherine kísérletei elképesztő eredményekre vezettek, különösen az utóbbi hat hónapban, és ezek az áttörések teljes paradigmaváltást ígértek a gondolkodásban. Katherine és fivére megegyezett, hogy teljes titokban tartják az eredményeket, amíg maradéktalanul nem tisztázzák a következményeket. Egy szép napon azonban, nem is olyan sokára, Katherine a nyilvánosság elé fog állni az emberi történelem néhány legforradalmibb tudományos felfedezésével.

Egy titkos labor egy titkos múzeumban, gondolta, becsúsztatva a beléptető kártyát az ötös szárny ajtajába. A billentyűzet kivilágosodott, és Katherine beütötte a PIN-kódját.

Sziszegve kinyílt az acélajtó.

A már ismerős tompa nyögés kíséretében megérkezett a hűvös fuvallat. Katherine-nek, mint mindig, most is felgyorsult a szívverése.

A legkülönösebb ingajárat a földön.

Katherine Solomon megnézte az óráját, és belépett a fekete űrbe. Ma este azonban egy nyugtalanító gondolat is követte.

Hol van Peter?

Tizenkettedik fejezet

A capitoliumi rendőrség vezetője, Trent Anderson több mint egy évtizede látta el az épületegyüttes biztonsági felügyeletét. Testes, széles vállú férfi volt élesen metszett vonásokkal és rövidre nyírt vörös hajjal, mely külső katonás tekintélyt kölcsönzött neki. Látható oldalfegyvert hordott, mintegy figyelmeztetésként annak, aki elég bolond lenne ahhoz, hogy megkérdőjelezze ezt a tekintélyt.

Anderson a saját kis hadseregének koordinálásával töltötte ideje java részét, a Capitolium alagsorában felszerelt high-tech megfigyelő állomáson. Innen ellenőrizte a monitorok előtt ülő, a számítógépeket és a telefonközpontot kezelő technikusokat, és irányította a parancsnoksága alá tartozó biztonsági személyzetet.

A mai este szokatlanul csendes volt, ami megelégedéssel töltötte el Andersont. Azt remélte, hogy elcsíphet valamennyit a Redskins meccséből az irodája lapostévéjén. Éppen elkezdődött a mérkőzés, amikor megszólalt az intercomja.

– Parancsnok!

Anderson felnyögött, és a képernyőre szegezve a tekintetét megnyomta a gombot.

– Igen.

– Helyzet van a Rotundában. Már küldtem oda rendőröket, de azt hiszem, ezt önnek is látnia kéne.

– Rendben. – Anderson átment a biztonsági terembe, amely tele volt monitorokkal. – Mi történt?

A technikus egy digitális videoklipet nézett az egyik monitoron.

– Rotunda, a keleti karzat kamerája. Húsz másodperccel ezelőtt. – Lejátszotta a klipet.

Anderson a technikus válla mögül figyelt.

A Rotunda csaknem néptelen volt, mindössze néhány turista lézengett benne. Anderson gyakorlott szeme azonnal megtalálta azt a személyt, aki egyedül volt és gyorsabban mozgott, mint a többiek. Borotvált fej. Katonai zubbony. Sebesült kar, felkötve. Enyhén biceg. Görnyedt testtartás. Mobiltelefonon beszél.

A kopasz férfi léptei élesen visszhangoztak a hangsávon, ám ekkor hirtelen a Rotunda közepére érve megállt, befejezte a telefonálást, aztán letérdelt, mintha meg akarná kötni a cipőfűzőjét. Ám ehelyett kihúzott valamit a kötéséből, és letette a padlóra. Majd felállt és gyors bicegéssel elindult a kijárat felé.

Anderson a különös formájú tárgyat fürkészte, amit a férfi hátrahagyott. Mi a fene az? Olyan húsz centi magas lehetett és függőlegesen állt. Anderson hunyorogva közelebb hajolt a képernyőhöz. Nem lehet az, aminek látszik!

Miközben a kopasz férfi kisietett a keleti csarnok felé, egy kisfiú hangja szólalt meg a közelben: – Anyu, az a bácsi elejtett valamit. – A gyerek elindult a tárgy felé, de hirtelen megállt. Hosszúra nyúlt, dermedt szünet után rámutatott, és fülsüketítően visítani kezdett.

A parancsnok azonnal sarkon fordult, az ajtóhoz rohant, és közben utasításokat üvöltött. – Riadó minden ellenőrző pontnak! Találják meg azt a kopasz férfit a kötéssel és tartóztassák le! MOST!

Kirontva a biztonsági központból hármasával szedte a lépcsőfokokat. A biztonsági felvételen látszott, hogy a felkötött karú kopasz férfi a keleti csarnokon át hagyta el a Rotundát. Az épületből kivezető legrövidebb út a kelet–nyugati folyosó volt, közvetlenül előtte.

Megelőzhetem.

A lépcső tetejére érve Anderson befordult a sarkon, és szétnézett a csendes folyosón. Egy idősebb párt látott a túlsó végén, kéz a kézben haladva. A közelében egy kék blézert viselő szőke turista útikönyvvel a kézben tanulmányozta a mozaik-berakásos mennyezetet.

– Elnézést, uram! – kiáltott oda neki Anderson futtában. – Nem látott egy kopasz férfit felkötött karral?

A férfi zavart arckifejezéssel nézett föl a könyvéből.

– Egy kopasz férfi kötéssel! – ismételte meg Anderson határozottabban. – Nem látta?

A turista habozott és idegesen pillantgatott a folyosó másik, keleti vége felé.

– De… igen – mondta végül. – Azt hiszem, az előbb futott el mellettem… ahhoz a lépcsőhöz, ott – mutatott végig a folyosón.

Anderson előkapta a rádiót és beleüvöltött: – Minden ellenőrző pontnak! A gyanúsított a délkeleti kijárat felé tart. Mindenki oda!

Eltette a rádiót, kirántotta az oldalfegyverét, és rohanni kezdett a kijárat felé.

Harminc másodperccel később, a Capitolium keleti oldalának egyik csendes kijáratán át az erős testfelépítésű szőke férfi kék zakóban kilépett a szabadba. Mosolyogva szívta be a nyirkos esti levegőt.

Átváltozás.

Annyira könnyű volt.

Alig egy perccel ezelőtt még bicegve hagyta el a Rotundát egy katonai kabátban. Egy sötét alkóvban megszabadult tőle, és napvilágra került az alatta viselt kék zakó. Mielőtt otthagyta volna a kabátot, kivett a zsebéből egy szőke parókát és a fejére tette. Aztán felegyenesedett, elővette a karcsú Washington útikönyvet a zakó zsebéből, és elegáns léptekkel kivonult a falmélyedésből.

Átalakulás. Ez az erősségem.

Miközben Malakh a várakozó limuzin felé tartott, teljes, 196 centiméteres magasságában kihúzta magát, vállát hátrafeszítette. Mélyeket lélegzett, megtöltve a tüdejét levegővel. Érezte, ahogy a mellkasára tetovált főnix kiterjeszti a szárnyait.

Ha ismernék a hatalmam, gondolta, körbehordozva tekintetét a városon. Ma este teljessé válik az átváltozásom.

Malakh mesterien játszotta ki a lapjait a Capitolium épületében, betartva az ősi etikett minden szabályát. A meghívó immár átadva. Ha Langdon még mindig nem fogta fel, milyen szerepe lesz ma este, hamarosan majd megérti.

Tizenharmadik fejezet

A Capitolium Rotundája – akárcsak a Szent Péter-bazilika

– Robert Langdont mindig meglepetésként érte. Az eszével tudta, a terem akkora, hogy kényelmesen elférne benne a New York-i Szabadság-szobor, ennek ellenére a Rotunda mindig nagyobbnak és magasztosabbnak tűnt a vártnál, mintha szellemek volnának a levegőjében. Ma este azonban csak a káosz uralta.

A Capitolium rendőrsége lezárta a Rotundát és megpróbálta elterelni a felzaklatott turistákat a kéztől. A kisfiú még mindig sírt. Vaku villant – az egyik látogató lefotózta a kezet, mire a biztonsági őrök közrefogták, elvették a fényképezőgépét, és kiterelték. Langdon úgy érezte, mintha transzban lenne, úgy mozgott a kavarodásban, ahogy a tömegben közelebb óvakodott a kézhez.

Peter Solomon levágott jobb keze egy fatalpra volt szúrva, teljesen függőlegesen állt rajta. A halottak sebe nem vérzik… ami azt jelenti, hogy Peter életben van. Langdon nem tudta, hogy fellélegezzen vagy émelyegjen. Peter élt, amikor levágták a kezét? Gombócot érzett a torkában. Arra gondolt, hányszor nyújtotta felé drága barátja ezt a kezet, hogy parolázzanak vagy megöleljék egymást.

Hosszú másodpercekre kiürült az agya, mint egy behangolatlan tévé, amiből csak zúgás hallatszik. Az első tiszta kép, amely áthatolt a ködön, teljességgel váratlan volt.

Egy korona… és egy csillag.

Langdon leguggolva bámulta Peter hüvelyk- és mutatóujjának hegyét. Tetoválások? Hihetetlen, de az a szörnyeteg, aki ezt tette, parányi szimbólumokat tetovált Peter ujjbegyeire.

A hüvelykre egy koronát. A mutatóujjra egy csillagot.

Az nem lehet. A két jelképet egy pillanat alatt azonosította Langdon agya, s ez csak fokozta a borzalmas jelenet nem e világi jellegét. Ezek a szimbólumok sokszor tűntek fel együtt a történelemben, és mindig ugyanott – egy kéz ujjbegyein. Ez volt a régi világ egyik legvágyottabb és legtitkosabb ikonja.

A Rejtelmek keze.

Az ikon ma már csak ritkán látható, de a történelem során nagy erejű tettre hívást jelképezett. Langdon erőltette az agyát, hogy felfogja a szeme elé táruló groteszk tárgyat. Valaki a Rejtelmek kezét formálta meg Peter kezéből? Ez elképzelhetetlen volt. Hagyományosan kőbe vagy fába vésték, máskor lerajzolták ezt az ikont. Langdon még sohasem hallott olyat, hogy élő emberi testrésszel jelenítették meg a Rejtelmek kezét. Még a gondolata is visszataszító volt.

– Uram! – szólalt meg egy őr Langdon háta mögött. – Legyen szíves hátralépni.

Langdonhoz alig jutott el a felszólítás. Más tetoválások is vannak. Noha nem láthatta a három behajlított ujj hegyét, tudta, hogy azok is magukon viselik a saját jelüket. Ez volt a tradíció. Összesen öt szimbólum. Az évezredek során soha nem változtak a Rejtelmek kezének ujjbegyein a jelképek… sem a kéz ikonikus jelentése.

A kéz egy meghívó.

Langdon hátán végigfutott a hideg, ahogy felidézte annak a férfinak a szavait, aki idehozta. Professzor, ma este megkapja élete sorsdöntő meghívását. Az ősi időkben a Rejtelmek keze valójában a földkerekség legvágyottabb meghívását közvetítette. Megkapni ezt az ikont szent felhívást jelentett egy elit csoporthoz való csatlakozásra – arról a csoportról azt tartották, hogy minden idők titkos tudásának őrizői. A meghívás nemcsak nagy megtiszteltetés volt, hanem azt is jelentette, hogy egy mester érdemesnek tart e rejtett tudás birtoklására. A mester kezét nyújtja a beavatottnak.

– Uram – mondta ismét az őr, és határozottan megfogta

Langdon vállát. – Azonnal lépjen hátra!

– Tudom, mit jelent ez – nyögte ki Langdon. – Segíthetek önöknek.

– Azonnal! – mondta az őr.

– A barátom bajban van. Tennünk kell…

Langdon érezte, hogy egy erős marok felrántja és elvezeti a kéztől. És ő hagyta… túlságosan zaklatott volt ahhoz, hogy tiltakozzon.

Az imént formális meghívást kézbesítettek neki. Valaki felszólította Langdont, hogy nyissa ki a misztikus kaput, amely az ősi rejtelmeket és a titkos tudást őrzi.

De ez őrültség.

Egy eszelős téveszméje.

Tizennegyedik fejezet

Malakh limuzinja kelet felé távolodott a Capitoliumtól az Independence sugárúton. Egy fiatal pár a járdáról megpróbált belesni a hátsó ablak sötétített üvegén, azt remélve, hogy valamilyen hírességet láthat.

Elöl ülök, gondolta Malakh mosolyogva magában.

Szerette a hatalom érzését, amelyet abból merített, hogy egyedül utazott egy ilyen nagy kocsiban. A másik öt kocsija közül egyik sem nyújtotta azt, amire ma este szüksége volt – az elkülönülés biztosítékát. De ez igen. A limuzinok egyfajta hallgatólagos védettséget élveztek ebben a városban. Követségek négy keréken. A Capitol Hill körzetében dolgozó rendőrök sohasem lehettek biztosak abban, milyen magas állású személyt rángatnak ki tévedésből a limuzinjából, ezért inkább nem kockáztattak.

Ahogy Malakh Marylandbe