SUZANNE COLLINS

A KIVÁLASZTOTT

„Collins regénye hihetetlenül szórakoztató és gondolatébresztő.”

wired.com

„A rajongók nem fognak csalódni!”

Los Angeles Times

„A Collins-rajongók – ide értve a felnőtteket is – falni fogják a könyvet.”

USA Today

„Minden olvasó megtalálja benne a szórakozást. Egyszerűen lebilincselő!”

Publishers Weekly

„A trilógia nagyszerűen egyensúlyoz a komolyság, az akció, a gonosz sötétség és a lendületes történetmesélés között, így a könyvek egyszerre felkavarók és szórakoztatók.”

New York Times

Impresszum

Suzanne Collins: Mockingjay

Copyright © 2010 by Suzanne Collins

Hungarian translation © Totth Benedek, 2011

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Suzanne Collins: Mockingjay

Scholastic Press, New York, USA, 2010

Cover reproduced by permission of Scholastic Ltd.

Fordította: Totth Benedek

ISBN: 978-615-5438-28-8 (epub)

ISBN: 978-615-5438-29-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sümegi Mariann

Korrektor: Bobály Icu, Boncz Éva

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: science fiction

Capnek, Charlie-nak és Isabelnek

I. rész
„A hamvak”

1

Lehajtott fejjel bámulom, ahogy a hamu vékony rétegben lerakódik elnyűtt bőrcipőmre. Régen itt állt Primmel közös ágyunk. Amott volt az ebédlőasztal. Az összedőlt kémény kormos téglakupacából kiindulva nagyjából betájolható a ház többi helyisége. Máskülönben hogyan is tudnék eligazodni ebben a végtelen szürkeségben? A Tizenkettedik Körzetből szinte semmi sem maradt. Egy hónapja a Kapitólium tűzbombái eltörölték a föld színéről a Perem csóró szénbányászainak otthonait, az üzleteket, sőt még a Törvényszék épületét is. Egyedül a Győztesek Faluja vészelte át a tűzvihart. Nem tudom, miért hagyták meg. Talán, hogy a Kapitólium küldöttségeinek rendes szállást tudjanak biztosítani. Meg az iderendelt tudósítóknak. Vagy a szénbányák állapotát felmérő bizottságoknak. És a békeőr-különítmények tagjainak, akik a vadonból visszaszivárgó menekültek után kutatnak. De rajtam kívül senki sem tér vissza. Én is csak rövid látogatást teszek. A Tizenharmadik Körzet vezetői nem ájultak el az ötlettől. Költséges, értelmetlen és kockázatos vállalkozásnak tartották, ami igaz is, főleg, ha figyelembe vesszük, hogy a védelmemet biztosítandó, legalább egy tucat lopakodó légpárnás köröz felettem, ráadásul ezen a helyen már semmi használható információt nem lehet begyűjteni. De nekem akkor is látnom kellett. Ragaszkodtam hozzá. Ez volt az egyik feltétele annak, hogy csatlakozzam a felkelőkhöz, és részt vegyek terveik megvalósításában. Végül Plutarch Heavensbee, a Főjátékmester, a kapitóliumi lázadók vezetője széttárta a karját, és így szólt:

– Jól van, tőlem aztán oda megy, ahová akar. Inkább vesztegessünk el még egy napot, mint egy újabb hónapot. Talán egy rövid körutazás a Tizenkettedikben elég lesz, hogy Katniss végre elhiggye: ugyanazon az oldalon állunk. Ugyanazon az oldalon. – Fájdalom nyilall a bal halántékomba. Megtapogatom. Johanna Mason itt talált el a huzaltekercs orsójával. Emlékek kavarognak a fejemben, és próbálom kiszűrni, mi igaz és mi nem. Miféle események láncolata vezetett odáig, hogy most itt állok egykori otthonom üszkös romjain? Az ütés miatti agyrázkódás hatása még nem múlt el teljesen, a gondolataim gyakran zavarossá válnak. Ráadásul a fájdalomcsillapítók és a hangulatjavítók miatt néha fura dolgokat látok. Legalábbis azt hiszem. Bár még mindig nem vagyok száz százalékig meggyőződve arról, hogy hallucináltam, amikor egyik éjszaka a kórtermem padlója tekergőző kígyók szőnyegévé változott. Az egyik doki javasolt egy módszert. Ha rám tör a bizonytalanság, próbáljam úgy helyrebillenteni a lelki egyensúlyomat, hogy elkezdem felsorolni magamban azokat a dolgokat, amelyekről biztosan tudom, hogy igazak. A legegyszerűbbel kezdem, s haladok az egyre bonyolultabbak felé. És a lista már pörög is a fejemben…

Katniss Everdeennek hívnak. Tizenhét éves vagyok. A Tizenkettedik Körzet az otthonom. Részt vettem az Éhezők Viadalán. Megmenekültem. A Kapitólium gyűlölt ellensége lettem. Peeta fogságba esett. Azt mondják, meghalt. Szinte biztos, hogy meghalt. Talán így a legjobb…

– Katniss! Lejöjjek hozzád? – hallom a fejhallgatóból legjobb barátom, Gale hangját. Gale odafenn ül egy légpárnáson, és árgus szemekkel követi minden mozdulatomat, hogy szükség esetén azonnal a segítségemre siethessen. Most veszem észre, hogy könyökömet a combomra támasztva, arcomat a kezembe temetve kuporgok a földön. Még azt hiszik, hogy megint az ideg-összeroppanás szélén állok. Ez így nem lesz jó. Főleg most, hogy végre-valahára elkezdték csökkenteni a gyógyszeradagomat.

Felállok, és intek Gale-nek, hogy minden rendben, jól vagyok. Hogy mindezt megerősítsem, régi házunk romjaitól a városközpont irányába indulok. Gale velem akar jönni, de amikor megkérem, hogy inkább maradjon a légpárnáson, nem makacskodik. Megérti, hogy ma nincs szükségem társaságra. Rá sem. Vannak séták, amelyeket az embernek egyedül kell megtennie. A nyár csontszáraz és perzselően forró volt. A támadás után maradt hamuhalmokra csak néhány csepp eső esett. Lépteim nyomán fel-felkavarodik a szürke por. A szél sem fúj, hogy széthordja. A tekintetemet az útra szegezem, vagyis oda, ahol emlékeim szerint egykor az út kanyargott.

Amikor kitettek a Rétnél a légpárnásból, nem figyeltem, és kapásból belerúgtam egy kőbe… Amiről kiderült, hogy nem kő, hanem egy emberi koponya. Elgurult, és végül arccal felfelé állt meg. Hosszú másodpercekig képtelen voltam levenni róla a tekintetemet, és azon gondolkodtam, vajon kinek a koponyája lehet. És azon, hogy hasonló körülmények között valószínűleg az én fogsorom is pont ugyanígy nézne ki. Megszokásból az úton maradok, de hamar rájövök, hogy rosszul döntöttem: az út ugyanis tele van a menekülők földi maradványaival. Sokan szénné égtek. Másoknak sikerült ugyan elmenekülniük a lángok elől, de aztán megfulladtak a sűrű füstben. A szanaszét heverő, bomlásnak indult holttesteket ellepik a legyek. A dögevőket terített asztal várja. Én öltelek meg – gondolom, ahogy elhaladok az egyik rothadó test mellett. Téged is. Meg téged is. És ez így igaz. Tényleg én tettem. A megtorlás lángtengere az én nyilam miatt söpört végig ezen a városon, a nyíl miatt, amelyet az aréna fölé boruló erőtérkupola résébe lőttem. Ez a nyíl taszította káoszba Panemet.

A fejemben Snow elnöknek a Győzelmi Körút előtt mondott szavai visszhangoznak: „Katniss Everdeen, a lány, aki lángra lobbant, maga lehet a szikra, amit ha őrizetlenül hagyunk, akár egész Panemet lángra lobbanthatja és elpusztíthatja.” Az már látszik, hogy az elnök egyáltalán nem túlzott, és nem csak azért mondta, hogy rám ijesszen. Lehet, hogy tényleg komolyan számított a segítségemre. De közben már elindítottam valamit, ami felett nincsen hatalmam.

Lángol. Még mindig lángol. A gondolat ledermeszt. A távolban a szénbányák fekete füstöt okádnak az égre. Nem maradt már senki. A körzet lakosságának több mint kilencven százaléka halott. A maradék, nagyjából nyolcszáz túlélőt a Tizenharmadik Körzet fogadta be – ami körülbelül annyit jelent, mintha életük végéig hajléktalanok maradnának. Tudom, nem kellene így gondolkodnom; tudom, hálásnak kellene lennem, amiért olyan jó szívvel fogadtak bennünket. Betegen, sebesülten, éhezve, üres kézzel érkeztünk. Ezzel együtt mégsem tudom túltenni magam azon a tényen, hogy a Tizenharmadik Körzetnek óriási szerepe volt abban, hogy a Tizenkettediket eltörölték a föld színéről. Ez persze nem mentesít a felelősség alól; a felelősség oroszlánrésze akkor is az enyém. De nélkülük biztosan nem csöppenek bele a Kapitólium megdöntésére irányuló nagyszabású terv kellős közepébe, nélkülük ugyanis fel sem merült volna semmi ilyesmi. A Tizenkettedik Körzet lakói nem szerveztek semmiféle ellenállási mozgalmat. Nem volt beleszólásuk a dolgok menetébe. Csak balszerencséjükre pont itt laktam. A túlélők persze úgy gondolják, milyen mázli, hogy végre megszabadulhattak a körzettől. Vége a szüntelen éhezésnek és elnyomásnak, az életveszélyes bányáknak, az utolsó Főbékeőr, Romulus Thread ámokfutásának. Nekik már az is felér egy csodával, hogy új otthonuk van, hiszen röviddel ezelőtt még arról sem tudtak, hogy a Tizenharmadik Körzet egyáltalán létezik még.

A túlélők csakis Gale-nek köszönhetik, hogy sikerült megszökniük a körzetből – bár ő ezt sosem ismerné el. Amint a Nagy Mészárlás véget ért – abban a pillanatban, hogy engem kimenekítettek az arénából –, a Tizenkettedik Körzetben megszűnt az áramellátás, elsötétültek a tévéképernyők, és olyan síri csend állt be a Perem egész területén, hogy az emberek még egymás szívverését is hallották. Senki sem kezdett tiltakozni vagy ünnepelni az arénában zajló különös események miatt. Mégis, alig tizenöt perc múlva megjelentek az égbolton az első légpárnások, és szórni kezdték pusztító bombáikat a városra. Gale-nek jutott eszébe a Rét, azon kevés területek egyike, ahol nem álltak szénporral belepett öreg faépületek. Akit csak bírt, a Rét irányába terelt, köztük anyát és a húgomat, Primet.

Gale irányította azt a néhány fős csapatot is, amelyik átvágta a várost körülvevő szögesdrót kerítést – a kerítést, amelyben akkor már nem folyt halálos erejű áram. Aztán a vadonba vezette az embereket. Az egyetlen helyre, ami eszébe jutott: a tóhoz, amit még apám mutatott nekem gyerekkoromban. Onnan nézték, ahogyan a tűz a távolban elemészt mindent, ami valaha az övék volt. Hajnalra a bombázók eltűntek, a tűzgócok is kihunytak, és az utolsó menekültek is megérkeztek. Anya és Prim kijelölt egy elsősegélynyújtó helyet, ahol az erdőben hamarjában összegyűjtött gyógynövényekkel megpróbálták ellátni a sebesülteket. Gale-nek volt két íja a hozzá való nyilakkal, egy vadászkése és egy halászhálója, de a táborban nyolcszáznál is több rettegő ember gyűlt össze, akiket valahogyan el kellett látni élelemmel. Azoknak a segítségével, akik megúszták komolyabb sérülések nélkül, három napig sikerült kitartaniuk. Ekkor jelentek meg a légpárnás repülők, hogy a Tizenharmadik Körzetbe evakuálják a menekülteket, ahol tiszta és világos lakhely, rengeteg ruha és napi háromszori étkezés várta őket. Bár a lakások a föld alá épültek, az ételek íztelenek, a ruhák pedig teljesen egyformák voltak, a Tizenkettedik Körzet túlélői ezzel nem sokat törődtek. Itt ugyanis nem fenyegette őket semmi veszély. Gondoskodtak róluk, vigyáztak rájuk. Életben maradtak, és vendéglátóik örömmel fogadták őket.

A Tizenharmadik Körzet lakóinak lelkesedését mindenki szívélyességként értelmezte. De később egy Dalton nevű fickó – aki néhány éve gyalogszerrel menekült ide a Tizedik Körzetből – elkotyogta nekem, hogy mi volt a menekítési akció valódi célja.

– Szükségük volt rád – mondta. – Meg rám. Mindnyájunkra szükségük van. Nemrég valami himlőjárvány tört ki, rengetegen meghaltak, sokan meddők lettek. Kellenek az új tenyészállatok. Vagyis mi.

Dalton a Tizedik Körzetben egy marhatenyésztő telepen dolgozott, ahol úgy tartották fenn az állatállomány genetikai diverzitását, hogy lefagyasztott marhaembriókat ültettek be az anyaállatok méhébe. Dalton valószínűleg nem beszél hülyeségeket, mert a Tizenharmadik Körzetben tényleg alig látni gyerekeket. Na és ha igaza van? Végül is nem karámokban tartanak bennünket, szakmákat tanulunk, a gyerekek iskolába járnak. Aki betölti a tizennegyedik évét, felveszik a katonasághoz, és attól fogva a megtisztelő „közlegény” megszólítás dukál neki. Ráadásul minden egyes menekült automatikusan megkapja az állampolgárságot a Tizenharmadik Körzettől. Mégis utálom őket. Mondjuk most mindenkit utálok. A legjobban éppen saját magamat.

A hamuszőnyeggel borított talaj keményebbé válik a talpam alatt, már a főteret burkoló köveken taposok. Körben, a tér peremén, ahol régen az üzletek álltak, most törmelékhalmok sorakoznak. A Törvényszék épületéből is csak egy megfeketedett sittkupac maradt. Odasétálok, ahol nagyjából Peeta családjának a péksége állhatott. A szétolvadt kemence romjait leszámítva semmi sem maradt belőle. Peeta családja odaveszett, sem a szülei, sem a két bátyja nem jutott el a Tizenharmadik Körzetbe. A Tizenkettedik Körzet tehetősebb polgárai közül alig tucatnyi élte túl a támadást. Ha Peeta hazatérne, senki sem várná. Talán csak én…

A pékségtől továbbindulva nekimegyek valaminek. Elveszítem az egyensúlyom, és egy napfénytől felmelegített fémdarabra huppanok. Megpróbálom kitalálni, mi lehet, aztán eszembe jut, milyen változtatásokat hajtott végre a téren Thread, az utolsó Főbékeőr. Kalodát, szégyenfát és bitófát állíttatott fel. Ez utóbbi maradványaira bukkanhattam rá. Ez rossz jel. Nagyon rossz. Előtörnek a rémképek, amelyek éjjel-nappal gyötörnek. Peetát megkínozzák: fojtogatják, megégetik, szétszaggatják, áramot vezetnek a testébe, megcsonkítják és összeverik. A Kapitólium olyan információkat próbál kiszedni belőle a lázadókkal kapcsolatban, amelyek nincsenek a birtokában. Összeszorítom a szemem, rá gondolok, megpróbálok eljutni hozzá – pedig több száz mérföld választ el tőle. El akarom küldeni neki a gondolataimat, tudatni akarom vele, hogy nincs egyedül. Pedig ez nem igaz: Peeta egyedül van. És én nem tudok segíteni neki.

Rohanni kezdek az egyetlen helyre, amelyet nem pusztított el a tűzvihar. Elhagyom a polgármester házának romjait. Itt lakott a barátnőm, Madge. Semmi hírem se róla, se a családjáról. Lehet, hogy az apja magas beosztása miatt a Kapitóliumba evakuálták őket. Vagy ők is a lángokban lelték halálukat? A hamu felkavarodik körülöttem, a pólómat az arcom elé húzom. Nem az zavar, hogy mit lélegzem be, hanem az, hogy kit – és ettől fuldokolni kezdek. Bár a fű itt is teljesen kiégett, és a szürke hó mindent beborít, a Győztesek Falujának tizenkét remekbe szabott háza sértetlenül átvészelte a támadást. Belépek a házba, amelyikben az elmúlt egy évben éltem, bevágom magam mögött az ajtót, majd nekitámaszkodom. Úgy tűnik, senki sem járt itt. Tisztaság van. Síri csend. Minek jöttem vissza a Tizenkettedikbe? Hogyan segít ez a látogatás abban, hogy megválaszoljam a kérdést, ami nem hagy nyugodni?

– Mi a francot csináljak? – suttogom a falaknak. És tényleg nem tudom a választ. Egy rakás ember nyaggat egyfolytában. Be nem áll a szájuk, az agyamra mennek. Például Plutarch Heavensbee. És az asszisztense, a számító Fulvia Cardew. A körzetek vezetői. A katonai vezérkar. Egyedül Alma Coin nem, a Tizenharmadik Körzet elnöke, ő nem csinál semmit, csak figyel. Ötven körül járhat. Vállig érő, egyenes ősz haja valamiért teljesen lenyűgözött. Sehol egy hullám, fodor vagy töredezett hajszál. Tökéletesen egyenes. A szeme is szürke, de nem olyan árnyalatú, mint a Peremből származó embereké. Nagyon halvány, mintha kiszívtak volna belőle minden színt. Mint a latyakos hó, amelyről az jut az ember eszébe, bárcsak elolvadna már.

Azt akarják, hogy elvállaljam a szerepet, amelyet ők találtak ki nekem. A forradalom jelképe. A Fecsegőposzáta. Nem elég, amit tettem, nem elég, hogy szembeszálltam a Kapitóliummal a viadalon, és megadtam a jelet a körzeteknek, hogy összefogjanak. Most azt várják tőlem, hogy a forradalom valódi vezetője legyek, a forradalom arca, hangja, a forradalom megtestesülése. Egy ember, aki a Kapitóliummal már most nyíltan háborúzó körzetek élére áll, és győzelemre viszi a forradalmat. Persze nem egyedül kell csinálnom. Egy rakás ember segítené a munkámat: sminkesek, öltöztetők, beszédírók, stílustanácsadók. Ez a helyzet már önmagában is hátborzongatóan ismerős. Nekem csak el kellene játszanom az előre megírt szerepet. Beülök ugyan a megbeszélésekre, s néha meghallgatom, mit mondanak, de gyakran Alma Coin tökéletes haját bámulom, és megpróbálom kitalálni, hogy igazi-e vagy paróka. Legtöbbször persze az a vége, hogy fogom magam, és kimegyek a tanácsteremből, mert megfájdul a fejem vagy megéhezem, vagy mert muszáj kijönnöm a föld alól, nehogy becsavarodjak. Ilyenkor arra sem veszem a fáradságot, hogy kitaláljak valami mentséget. Csak felállok és kisétálok. Tegnap délután, ahogy becsukódott mögöttem az ajtó, hallottam, hogy Coin elnök így szól:

– Megmondtam, hogy a fiút kellett volna elsőnek kimenteni. – Peetára céloz. Tökéletesen egyetértek vele. Peetából elsőrangú szószóló lett volna. Erre kit halásztak ki az Éhezők Viadalának arénájából? Engem, aki nem hajlandó együttműködni. Meg Beeteet, az idős feltalálót a Harmadik Körzetből, akivel a viadal óta alig találkoztam, mert amint fel tudott ülni a kórházi ágyban, rögtön átszállították a fegyverfejlesztési központba.

Nem hülyéskedem, ez tényleg így történt: a kórházi ágyát áttolták az egyik szigorúan titkos katonai épületbe, és azóta csak elvétve bukkan fel Beetee a kajáldában. Baromi okos fickó, és a forradalom lelkes támogatója, de nem az a kimondott vezéregyéniség. Aztán ott van még Finnick Odair, a szexszimbólum a halászok körzetéből, aki megmentette Peeta életét, amikor én már nem tudtam segíteni rajta. Finnickből is vezért akarnak faragni, de előbb azt kell elérniük, hogy képes legyen öt percnél hosszabb ideig egyhuzamban ébren maradni. Még amikor magánál van, akkor is mindent háromszor kell elmondani neki, hogy felfogja. Az orvosok szerint ez annak az áramütésnek az utóhatása, ami az arénában érte; de én tudom, hogy a dolog nem ilyen egyszerű. Tudom, hogy Finnick azért nem képes semmire sem odafigyelni, ami a Tizenharmadik Körzetben történik, mert egyfolytában azon pörög, hogy mit csinálnak Annie-vel – az egyetlen emberrel a földön, akit Finnick igazán szeret – a Kapitóliumban. Komoly fenntartásokkal ugyan, de megbocsátottam neki, hogy részt vett az összeesküvésben, aminek következtében idekerültem. Neki legalább van valami halvány fogalma arról, min megyek most keresztül. Meg különben is, baromi nehéz haragot tartani valakivel, aki ennyit sír.

Lábujjhegyen osonva járom végig a ház földszintjét, nem akarok zajt csapni. Néha kezembe veszek egy-egy emléktárgyat: a szüleim esküvői fényképét, Prim kék hajszalagját, a könyvet az ehető és gyógynövényekről. A könyv egy sárga virágnál nyílik ki, de gyorsan be is csukom, mert eszembe jut, hogy ezt a képet Peeta festette.

Mi a francot csináljak? Egyáltalán van-e értelme bármit is csinálni? Anya, a húgom, Gale és a családja végre biztonságban van. Ami a Tizenkettedik Körzet többi lakosát illeti, ők vagy meghaltak – amin már nem lehet változtatni –, vagy a Tizenharmadik Körzet védelmét élvezik. Így aztán csak a körzetek lázadói maradnak. Én is gyűlölöm a Kapitóliumot, de nem vagyok meggyőződve róla, hogy ha Fecsegőposzátává lépek elő, az javára válik azoknak, akik le akarják győzni. Hogyan is tudnék segíteni a körzeteknek? Hiszen bármit tettem eddig, annak mindig szenvedés és halál lett a vége. A Tizenegyedik Körzetben kivégeztek egy öreg bácsit, csak mert elfütyült egy dalt a tiszteletemre rendezett ünnepség végén. Amikor megpróbáltam megakadályozni, hogy halálra korbácsolják Gale-t, a Főbékeőr megtorló akciókat indított a Tizenkettedikben. Cinnát, a stílustanácsadómat a viadal kezdetekor a szemem láttára verték félholtra, aztán véres testét kivonszolták az indítószobából, és Plutarch biztos forrásból tudja, hogy a kihallgatások végeztével megölték. A zseniális, rejtélyes és elragadó Cinna is miattam halt meg. Megpróbálom gyorsan kiverni a fejemből ezt a nyomasztó és túlságosan fájdalmas gondolatot, különben biztosan elmegy a maradék józan eszem is.

Mi a francot csináljak? Ha elvállalom a Fecsegőposzáta szerepét, helyre tudom-e hozni azt a rengeteg kárt, amit eddig okoztam? Van valaki, aki őszintén válaszol erre a kérdésemre? A Tizenharmadik Körzet vezetői között biztosan nincs ilyen ember. Komolyan mondom, most, hogy a családom és Gale végre biztonságban van, legszívesebben megszöknék. De van még egy befejezetlen ügyem. Peeta. Ha biztosan tudnám, hogy meghalt, egyszerűen felszívódnék az erdőben, és még csak vissza se néznék. De amíg nem derítem ki, mi lett Peetával, itt kell maradnom.

Furcsa sziszegést hallok a hátam mögül. Sarkon fordulok. A konyhaajtóban fülét lesunyva a világ legrondább kandúrja áll.

– Kökörcsin – mondom. Ezrek haltak meg, de ez a macska túlélte a támadást, ráadásul egész jó bőrben van. Vajon mit ehetett? A spájz ablakát mindig nyitva hagytuk, azon keresztül simán bejuthatott a házba. És biztosan fogott magának mezei egeret. A másik lehetőségbe inkább bele se gondolok.

Leguggolok, és kitárom a karomat.

– Gyere ide, öregfiú! – Nem igazán fűlik hozzá a foga. Haragszik, amiért itt hagytuk. Ráadásul nincs nálam kaja, pedig pont azzal sikerült belopnom magamat a szívébe, hogy megkapta tőlem a nyesedéket a vadászzsákmányból. Miután beköltöztünk ide, egy darabig mindketten visszajártunk a régi házunkba, mert ezt az újat nem igazán szerettük, és úgy éreztem, mintha kicsit közelebb kerültünk volna egymáshoz. Ennek az időszaknak szemmel láthatólag vége. Rám villantja rémes sárga szemét.

– Szeretnél találkozni Primmel? – kérdezem. A húgom nevére felkapja a fejét. A saját nevén kívül ez az egyetlen szó, amit megért. Rekedt nyávogásba kezd, és elindul felém. Felkapom, megsimogatom, aztán a szekrényhez lépek, előbányászom a vadásztáskámat, és teketóriázás nélkül belegyömöszölöm a macskát. Ez az egyetlen lehetőség, csak így tudom felcsempészni a légpárnás repülő fedélzetére. Prim teljesen odavan érte. A kecskéje, Lady sajnos nem került elő, pedig ő aztán tényleg hasznos jószág.

A fejhallgatóból Gale hangját hallom, azt mondja, most már vissza kell mennünk. De a vadásztáskáról eszembe jutott még valami, amire mindenképpen szükségem van. A pántjánál fogva felakasztom a táskát az egyik szék támlájára, és felrohanok az emeletre, a szobámba. A szekrényemben lóg apa vadászkabátja. Még a Nagy Mészárlás előtt hoztam át a régi házból, mert úgy gondoltam, a puszta jelenléte vigaszt nyújt majd anyának és Primnek, amikor én már halott leszek. Még jó, hogy kimenekítettem, különben most ez is csak egy marék hamu lenne. A puha bőr tapintása megnyugtat, és egy pillanatra elöntenek azoknak a kellemes időknek az emlékei, amelyeket ebbe a kabátba burkolózva töltöttem. Aztán – magam sem értem, miért – hirtelen izzadni kezd a tenyerem. Furcsa érzés kerít hatalmába. A borzongás felkúszik a gerincemen. Megpördülök, de a szoba üres. Tisztaság van. És rend. Nem hallottam és most sem hallok semmi nyugtalanító neszt. Akkor meg mitől parázok?

És ekkor megérzem. Az illat. Valami furcsa, émelyítő illat. Az öltözőasztalomon egy vázában szárított virágok vannak, és valami fehér folt, ami elüt a barna szirmoktól. Óvatosan közelebb megyek. Már látom: egy frissen vágott, fehér rózsa. Tövisekkel és selymes szirmokkal. Tökéletesen ép. Tudom, ki küldte. Snow elnök.

Émelyegni kezdek a rózsa szagától, és kirohanok a szobából. Mióta lehet ott a virág? Egy napja? Egy órája? A lázadók biztonsági emberei az érkezésem előtt alaposan átfésülték a Győztesek Faluját. Robbanószerkezeteket és lehallgatókészülékeket kerestek, bármi szokatlant. Minden bizonnyal a rózsa fel sem tűnt nekik. A rózsát csak én vettem észre. A földszinten lekapom a vadásztáskát a szék támlájáról, és vonszolni kezdem a padlón, de szerencsére még időben eszembe jut, hogy benne kuporog az a szegény kandúr. Kint, a ház előtt a pázsiton integetni kezdek a légpárnásnak, miközben Kökörcsin vadul vergődik a táskában. A könyökömmel megtaszítom kicsit, de ettől csak még dühösebb lesz. A légpárnás előbukkan a semmiből, és leeresztik nekem a létrát. Abban a pillanatban, hogy hozzáérek, megdermedek az áramtól, és már húznak is fel a gép fedélzetére. Gale segít beszállni.

– Jól vagy? – kérdezi.

– Igen – felelem, és a ruhám ujjával letörlöm az izzadságot az arcomról. Snow elnök egy rózsát küldött nekem! Legszívesebben ezt üvölteném, de nem biztos, hogy jó ötlet megosztani ezt az információt olyanok füle hallatára, mint Plutarch Heavensbee. Először is, mert mindenki azt hinné, hogy bekattantam. Azt gondolnák, képzelődöm – ami persze egyáltalán nem kizárt –, vagy hogy csúnyán túlreagálom a dolgot – aminek az lenne az egyenes következménye, hogy megemelnék a gyógyszeradagomat, vagyis visszaküldenének álomországba, ahonnan rohadtul szeretnék már elhúzni. Senki sem értené pontosan, hogy ez a virág igazából nem csak egy virág. Még csak nem is Snow elnök virága. Ez a rózsa a bosszú ígérete. Azért nem értenék, mert rajtam kívül nem volt jelen senki a dolgozószobában, amikor az elnök a Győzelmi Körút előtt megfenyegetett. Az öltözőasztalomon elhelyezett hófehér rózsa Snow elnök személyes üzenete. Egy le nem rendezett ügyre utal. Azt suttogja: Megtalállak. Utolérlek. Talán most is figyellek.

2

Talán kapitóliumi légpárnások közelednek, hogy leszedjék a gépünket? Ahogy a Tizenkettedik Körzet felett repülünk, idegesen figyelem a támadás jeleit, de senki sem üldöz bennünket. Jó néhány perccel később Plutarch arról beszélget a pilótával, hogy a légtér üres. Ettől kicsit megnyugszom. Gale a panaszosan nyávogó vadásztáska felé biccent:

– Már értem, miért kellett visszamenned.

– Nem sok esélye volt, hogy megtalálom. – Ledobom a táskát az egyik ülésre, mire az utálatos macska mély morgásba kezd. – Fogd már be, hé! – förmedek rá a táskában vergődő állatra, és leülök vele szemben az ablak melletti, párnázott ülésre. Gale lehuppan mellém.

– Elég gáz a helyzet odalent, mi? – kérdezi.

– Rosszabb nem is lehetne – felelem. A szemébe nézek, és a saját szomorúságomat látom tükröződni benne. Erősen megszorítjuk egymás kezét. Snow elnöknek mégsem sikerült elpusztítania teljesen a Tizenkettedik Körzetet.

Az út hátralévő részét csendben tesszük meg. Körülbelül háromnegyed óra alatt visszaérünk a Tizenharmadik Körzetbe. Gyalog majdnem egy hétbe telne. Bonnie és Twill, a két szökevény a Nyolcadik Körzetből, akikkel tavaly télen találkoztam a vadonban, nem is járt olyan messze úti céljától. De úgy látszik, végül mégsem sikerült eljutniuk ide. Körbeérdeklődtem, tud-e róluk valaki valamit, de senki sem hallotta a nevüket. Valószínűleg odavesztek a vadonban.

A levegőből a Tizenharmadik Körzet sem tűnik valami vidám helynek. Tisztára, mint a Tizenkettedik, csak itt nem füstölögnek a romok – kivéve azokon az archív felvételeken, amelyeket a Kapitólium szokott bejátszani, amikor helyszíni tudósítóik „élőben” jelentkeznek a körzetből. De a föld felett itt sincs nyoma semmi életnek. A Sötétség Napjai óta eltelt hetvenöt évben – amikor a Kapitólium és a lázadó körzetek közt kirobbant háborúban állítólag elpusztult a Tizenharmadik – az új épületek majd mindegyikét a föld alá építették. Néhány fontosabb létesítményt már korábban kiépítettek a föld alatt, hogy háború esetén rendelkezésre álljon egy titkos búvóhely, ahová ki lehet menekíteni Panem kormányának vezetőit, vagy ahol az emberiség végső menedéket találhat, ha a föld felszínén olyan mostohák lesznek a körülmények, hogy nem lehet ott tovább élni.

Volt azonban valami, ami a Tizenharmadik Körzet szempontjából még ennél is sokkal fontosabbnak bizonyult: ez a föld alatti építmény volt a Kapitólium atomfegyver-fejlesztési programjának központja. A Sötétség Napjai alatt a Tizenharmadik Körzet lázadói átvették a hatalmat a kormányerőktől, és a nukleáris töltetekkel megpakolt rakétákat a Kapitóliumra irányították, majd üzletet ajánlottak: úgy tesznek, mintha a körzetben minden és mindenki elpusztult volna, ha cserébe a Kapitólium egyszer s mindenkorra leszáll róluk. A Kapitóliumnak az ország nyugati részén rendelkezésére állt egy másik, komolyabb atomfegyver-arzenál, de nem tudták volna megtámadni a Tizenharmadik Körzetet anélkül, hogy az ne hajthasson végre ellencsapást. Ezért kénytelen-kelletlen elfogadták a Tizenharmadik Körzet ajánlatát. A Kapitólium minden földfelszíni épületet elpusztított, és teljesen elvágta a körzetet a külvilágtól. Talán a Kapitólium vezetői úgy gondolták, külső segítség hiányában úgyis szép lassan elpusztul ez a körzet. Ez néhányszor kis híján be is következett, de a tartalékok szigorú beosztásával, megfeszített munkával, vasfegyelemmel és – a Kapitólium váratlan támadásait megelőzendő – folyamatos őrködéssel valahogy mindig sikerült átvészelni a nehéz időszakokat.

A körzet lakosai szinte kizárólag a föld alatt élnek. Elméletileg fel lehet ugyan menni a felszínre, ha valaki sportolni vagy napozni akar, de az ilyesmit kizárólag szigorúan meghatározott időpontokban engedélyezik. Az előre meghatározott napirendtől tilos eltérni. Reggelente mindenkinek be kell dugnia a jobb karját egy furcsa gépbe, ami halványpiros tintával rátetoválja az aktuális napirendet az ember alkarjának puha bőrére.

7:00 – reggeli. 7:30 – konyhai szolgálat. 8:30 – Oktatási Központ, 17-es terem. És így tovább. A tintát nem lehet lemosni, egészen az utolsó bejegyzésig: 22:00 – fürdés. Az esti fürdés idejére megszűnik a tinta vízállósága, és az egész napirend eltűnik. A fél tizenegyes villanyoltás jelzi, hogy – az éjszakásokat kivéve – mindenkinek le kell feküdnie.

Az elején – amikor még betegen feküdtem a kórházban – megúsztam a tetoválást. De mióta anyával és a húgommal beköltöztünk a 307-es lakófülkébe, tőlem is elvárják, hogy alkalmazkodjak az előírásokhoz. Mondjuk a kajálásokat leszámítva nem igazán érdekel, hogy mit firkálnak a karomra. Legtöbbször a lakófülkében lógok vagy a körzetben császkálok, néha keresek magamnak egy eldugott zugot, és lefekszem aludni egy elhagyott szellőzőcsatornában. Vagy a mosodában, a vízvezetékek mögött. Vagy az Oktatási Központ egyik szekrényében. Azt például nagyon bírom, mert ott aztán tényleg nem zargatnak, ugyanis soha senkinek nincs szüksége iskolai felszerelésekre. A Tizenharmadik Körzetben annyira takarékoskodnak mindennel, hogy a pazarlás bűncselekménynek számít. Szerencsére a Tizenkettedik Körzetben az emberek sosem éltek nagy lábon, így nem volt nehéz megszokni a dolgot.

Egyszer az egyik tanácskozáson szemtanúja voltam, hogy Fulvia Cardew összegyűr egy papírlapot, amelyre előtte mindössze néhány szót firkált le. A többiek olyan pillantásokat vetettek rá, mintha legalábbis megölt volna valakit. Fulvia fülig vörösödött, ami még jobban kiemelte a pufók arcát díszítő ezüstszínű virágmintákat. Fulvia maga volt a megtestesült mértéktelenség. A körzetben nem sok szórakozási lehetőség akad, s jókat szoktam derülni, ahogy a maroknyi elkényeztetett kapitóliumi „lázadó” megpróbál beilleszkedni a közösségbe. Szenvednek ám rendesen.

Nem tudom, meddig tűrik még, hogy nagy ívben teszek a vendéglátóim által előírt napirendre. Egyelőre nem cseszegetnek, mert a dokik „zavart tudatállapotúnak” minősítettek – miként arról a műanyag kórházi karkötőm is tanúskodik –, ezért mindenki kénytelen eltűrni a viselkedésemet. De ez nem tarthat örökké. És előbb-utóbb tutira elfogy a türelmük a Fecsegőposzáta-kérdéssel kapcsolatban is.

Gale lekísér a leszállópályától a 307-es lakófülkéig vezető hosszú lépcsősoron. Mehettünk volna lifttel is, de arról mindig az a lift jut eszembe, amelyikkel a viadalon felmentem az arénába. Nehezen bírom megszokni, hogy szinte egyfolytában a föld alatt vagyunk. De a házban talált fehér rózsa miatt – megérkezésem óta először – örülök, hogy eltűnhetek a mélyben. Most valahogy nagyobb biztonságban érzem magam idelent. Habozok, mielőtt benyitnék a 307-es ajtón, nem tudom, milyen kérdésekkel bombáz majd anya és Prim.

– Mit mondjak nekik a Tizenkettedikről? – fordulok Gale felé.

– Nem hiszem, hogy nagyon faggatni fognak a részletekről – feleli Gale. – Látták, ahogy a tűz felperzselte a körzetet. Szerintem jobban izgatja őket, hogy hogyan dolgozod fel, amit láttál. – Gale megérinti az arcomat. – És ami azt illeti, ez engem is jobban érdekel.

Egy pillanatra hozzányomom az arcomat a tenyeréhez.

– Valahogy majd túlélem. Aztán mély lélegzetet veszek, és benyitok. Anya és a húgom már hazaért.

18:00 – Elmélkedés. Itt az ideje a vacsora előtti, előírás szerinti félórás pihenőnek. Aggodalmas arccal néznek rám, megpróbálják kitalálni, milyen lelkiállapotban vagyok. Mielőtt bármit kérdezhetnének, kinyitom a vadásztáskát, és a 18 órára előírt kötelező pihenő helyett macskadögönyözés lesz a program. Prim a padlón ülve pityereg és ringatja Kökörcsint, ezt a rusnya kandúrt, aki csak azért hagyja abba időnként a dorombolást, hogy fújjon egyet rám. Amikor Prim a nyakába köti a kék szalagját, a nagyképű dög szemrehányó pillantást vet rám. Anya magához szorítja az esküvői fényképet, aztán a gyógynövényes könyvvel együtt berakja a körzettől kapott fiókos szekrénybe. Apa kabátját az egyik szék támlájára terítem. Egy pillanatra úgy érzem, mintha otthon lennék. Talán mégsem volt teljesen felesleges ez a kiruccanás a Tizenkettedikbe.

Ahogy elindulunk az étkezdébe (18:30 – vacsora), Gale kommuni karkötője pityegni kezd. A szerkentyű leginkább egy óriási karórára emlékeztet, de valójában szöveges üzeneteket lehet fogadni rajta. A kommuni karkötő különleges kiváltság, csak az igazán fontos emberek kaphatnak ilyet. Gale azzal érdemelte ki ezt a megtiszteltetést, hogy kimentette az embereket a Tizenkettedik Körzetből.

– Fel kell mennünk a Parancsnokságra – fordul felém.

Pár lépéssel mögötte haladok, és megpróbálom összeszedni magam, mert nagy valószínűséggel megint egy agyzsibbasztó megbeszélés következik, ahol megpróbálnak rávenni, hogy vállaljam el a Fecsegőposzáta szerepét. Egy pillanatra megállok a Parancsnokságnak nevezett, csúcstechnológiával felszerelt tanácsterem ajtajában. Van itt minden: számítógép-vezérelt beszélő falak, a különböző körzetek elektronikus térképei, amelyeken nyomon követhetők a csapatmozgások, és egy hatalmas, négyszögletű vezérlőpult, amelyhez még véletlenül sem szabad hozzányúlni. Senki sem vesz észre, mert mindenki a terem túlsó végében ácsorog egy tévé előtt, amelyen egész nap a kapitóliumi adás megy. Éppen azon gondolkodom, hogy simán leléphetnék, amikor a nagydarab Plutarch – aki addig eltakarta a képernyőt – észrevesz, és integetni kezd, hogy menjek oda hozzájuk. Vonakodva elindulok, de elképzelni sem tudom, mi lehet ilyen fontos. A tévében mindig ugyanaz megy. Felvételek a háborús övezetekből. Propagandafilmek. A Tizenkettedik Körzet bombázásának képei. Snow elnök legfrissebb, a lázadóknak szánt fenyegető üzenete. Éppen ezért elsőre üdítő változatosságnak tűnik, amikor a képernyőn meglátom Caesar Flickermant, az Éhezők Viadalának elnyűhetetlen házigazdáját, amint festett arccal, csillogó öltönyben interjúhoz készülődik. Aztán a kamera távolodni kezd, és megpillantom Flickerman vendégét. Az illető nem más, mint Peeta.

Nem bírom magamban tartani a döbbenetet. Elakad a lélegzetem, aztán felnyögök, mint amikor víz alá nyomják az ember fejét, és az oxigénhiány elviselhetetlenné válik. Félrelököm az előttem állókat, és a kezemet a képernyőre téve megállok Peeta előtt. A szemét fürkészem, a fájdalom, a megtörtség jelei után kutatok, a kínvallatások borzalmainak nyomát keresem. De semmit sem találok. Peeta egészségesnek tűnik, szemmel láthatólag ereje teljében van. A bőre sima és ragyog, mintha valami bőrápoló kúrán esett volna át. Nagyon nyugodtnak és komolynak tűnik. Nehezen tudom összeegyeztetni ezt a képet azzal a véresre vert fiúval, aki a rémálmaiban kísért.

Caesar kényelembe helyezi magát a székében Peetával szemben, és hosszan méregeti.

– Nos… Peeta… Üdvözöllek a műsoromban. Örülök, hogy újra vendégül láthatlak.

Peeta halványan elmosolyodik.

– Fogadni mernék, hogy azt hitte, a múltkori lesz az utolsó interjúnk, Caesar – mondja.

– Bevallom, tényleg azt hittem – feleli Caesar. – A Nagy Mészárlás előestéjén… Nos, ki gondolta volna akkor, hogy még viszontlátjuk egymást?

– Ez a találkozó nem szerepelt a terveimben, az biztos – feleli Peeta, és elfintorodik.

– Azt hiszem, mindenki számára világos volt, hogy mi a terved – folytatja Caesar kicsit előrehajolva. – Fel akartad áldozni magad, hogy Katniss Everdeen és a gyermeketek, akit a szíve alatt hord, túléljék a mészárlást.

– Igen – bólint Peeta. – Pontosan erre készültem – teszi hozzá, és közben végigtapogatja a szék karfáját borító kárpit mintáját. – De úgy tűnik, nem csak nekem volt tervem.

Igazad van, nem csak neked volt terved – gondolom. Vajon Peeta már rájött, hogy a lázadók kihasználtak bennünket? Hogy a megmentésemre szervezett akciót már rég eltervezték? És arra vajon rájött, hogy a mentorunk, Haymitch Abernathy mindkettőnket elárult egy olyan ügyért, amely látszólag teljesen hidegen hagyta?

A válasz után beálló rövid csendben a kamera Peetán időz. Észreveszem a ráncokat a homlokán. Rájött, vagy elmondták neki. De a Kapitólium nem végezte ki, nem büntette meg. Ez pedig jelen pillanatban felülmúlja legvérmesebb reményeimet is. Képtelen vagyok betelni a testileg és szellemileg tökéletesen ép Peeta látványával. Úgy árad szét bennem, mint a morfling, amit az elmúlt hetekben a kórházban kaptam fájdalomcsillapító gyanánt.

– Nem mesélnél nekünk az arénában töltött utolsó éjszakáról? – kérdezi végül Caesar. – Segíthetnél tisztázni néhány dolgot.

Peeta bólint, de nem válaszol azonnal.

– Az utolsó éjszaka… Na, hol is kezdjem…? Először is azt kell elképzelned, milyen érzés volt bent lenni az arénában. Olyan vagy, mint egy rovar, ami beszorul egy forró levegővel teli üvegbúra alá. Körülötted a zöld és buja dzsungel… A hatalmas óra, amelynek mutatói megállíthatatlanul járnak körbe, és számolják az életedből hátralévő időt. Minden óra valami újabb rettenetet tartogat. Nem tudod kiverni a fejedből, hogy az első két nap tizenhatan haltak meg. Közülük néhányan azért, mert meg akartak védeni téged. Tisztában vagy vele, hogy ha ilyen tempóban fogyatkoztok, reggelre mind egy szálig halottak lesztek. Egyvalakit kivéve. A győztest. És a terveidben sehol sem szerepel, hogy te leszel a győztes.

Kiver a víz, ahogy visszagondolok. A kezem lecsúszik a tévé képernyőjéről, és ernyedten lóg a testem mellett. Peeta a szavakkal is ugyanolyan jól bánik, mint az ecsettel. Könnyűszerrel életre kelti a viadal minden borzalmát.

– Miután bekerülsz az arénába, a külvilág fényévekre távolodik tőled – folytatja Peeta. – A szeretteid meghalnak számodra. Minden, amit valaha szerettél, gyakorlatilag megszűnik létezni. A rózsaszín égbolt, a dzsungel szörnyetegei és a véredre szomjazó kiválasztottak válnak a téged körülvevő végső valósággá, az egyetlen valósággá, ami valaha számított. És bármilyen rosszul érzed magad tőle, muszáj hozzászoknod a gondolathoz, hogy előbb-utóbb ölnöd kell, mert az arénában csak egy kívánságod van. Ez a kívánság pedig nagyon sokba kerül.

– Az életedbe – veti közbe Caesar.

– Dehogyis. Annál sokkal többe. Ha ártatlan embereket ölsz – mondja Peeta –, az többe kerül, mint az életed.

– Többe, mint az életed – ismétli Caesar fojtott hangon.

Síri csend telepszik a stúdióra, és szinte érzem, ahogy szétterjed Panem egészén. Az ország minden lakója egy emberként tapad a tévéképernyőre. Mert eddig még soha senki nem beszélt arról, hogy milyen bent lenni az arénában. Aztán Peeta így folytatja:

– Ezért aztán az ember görcsösen ragaszkodik ahhoz az egy kívánsághoz. Nekem az utolsó éjjel az volt a kívánságom, hogy megmenthessem Katnisst. De mindent egybevetve mégsem tartottam helyesnek a dolgot, pedig akkor még nem tudtam a lázadókról. Minden olyan zavarosnak tűnt. Kezdtem bánni, hogy nem hallgattam Katnissre, és nem menekültünk el együtt, amikor még megtehettük volna. De akkor már nem lehetett kiszállni.

– Túlságosan magával ragadott Beetee terve, nem? Amikor bele akarta vezetni az áramot a tóba – veti fel Caesar.

– Túlságosan lefoglalt, hogy eljátsszam, milyen jóban vagyok a többiekkel. Sosem lett volna szabad hagynom, hogy elválasszanak bennünket egymástól! – fakad ki Peeta. – Akkor veszítettem el Katnisst.

– Amikor te a fánál maradtál, ő pedig Johanna Masonnel lement a tóhoz a huzaltekerccsel – tisztázza a részleteket Caesar.

– Nem akartam ott maradni! – mondja felháborodottan Peeta. – De ha tovább vitatkozom Beeteevel, a szövetség felbomlását kockáztatom. És amikor elvágták a huzalt, elszabadult a pokol. Csak néhány részletre emlékszem. Próbáltam megtalálni Katnisst. Végignéztem, ahogyan Brutus megöli Chaffet. Aztán végeztem Brutusszal. Katniss a nevemet kiáltotta. Aztán becsapott a villám a fába, és az aréna körüli erőtér egyszerűen felrobbant.

– Katniss robbantotta fel, Peeta – mondja Caesar. – Láttad a felvételeket.

– Nem tudta, mit tesz. Egyikünk sem értette pontosan Beetee tervét. A felvételen az is látszik, hogy Katnissnek fogalma sincs, mit kezdjen azzal az átkozott huzallal – vág vissza Peeta.

– Jól van, Peeta. Nekem mégis roppant gyanúsnak tűnik ez az egész – jegyzi meg Caesar. – Mintha Katniss mindvégig tudott volna a lázadók tervéről.

Peeta felugrik a székéből, és Caesar arcába hajolva megmarkolja a műsorvezető székének karfáját.

– Tényleg? Akkor biztosan arról is tudott, hogy Johanna majd kis híján agyonüti a huzaltekerccsel, mi? Talán az áramütést is belekalkulálta, ami majdnem agyonvágta? Meg a rakétákat, amiket utána lőttek fel az arénában? – Peeta most már kiabál. – Katnissnek fogalma sem volt az egészről, Caesar! Egyikünk sem tudott semmit. Csak egy dolog volt biztos: meg akartuk menteni egymást!

Caesar Peeta mellkasára teszi a kezét, hogy védje magát és csillapítsa a fiú dühét.

– Jól van, Peeta, hiszek neked – mondja.

– Szuper – mondja Peeta, és ahogy hátralép, beletúr a hajába, összekócolva gondosan belőtt szőke fürtjeit, majd visszaül a székébe. Látszik rajta, hogy nagyon felkavarta a beszélgetés. Caesar vár egy kicsit, Peetát fürkészi, aztán azt kérdezi:

– Mi a helyzet a mentorotokkal, Haymitch Abernathyvel?

Peeta vonásai megkeményednek.

– Fogalmam sincs, Haymitch miről tudott, és miről nem.

– Elképzelhetőnek tartod, hogy részt vett az összeesküvésben? – kérdezi Caesar.

– Sosem beszélt róla – feleli Peeta. Caesar nem hagyja lerázni magát.

– Mégis mit gondolsz?

– Azt gondolom, hogy nem kellett volna bíznom benne – feleli Peeta.– Ez minden.

Én nem találkoztam Haymitchcsel, mióta rátámadtam a légpárnáson, és csúnyán összekarmoltam az arcát. Biztosan nagyon szenved ezen a helyen. A Tizenharmadik Körzetben szigorúan tilos bármiféle szeszes ital előállítása és fogyasztása. Még a fertőtlenítéshez használt alkoholt is zárható szekrényekben tárolják a kórházban. Haymitchet végül utolérte a végzet: józanságra kárhoztatták. Ráadásul itt biztosan nincsenek dugikészletei vagy házi főzésű kotyvalékai, amelyekkel enyhíteni tudná az elvonási tüneteket. Elzárták szegényt, amíg sikerült leszoknia a piáról. Mondjuk amilyen állapotban volt, nem lett volna szerencsés, ha megjelenik a nyilvánosság előtt. Biztos rengeteget szenvedett, de mióta rájöttem, hogy egész idő alatt félrevezetett bennünket, rohadtul nem bírom sajnálni. Remélem, nézi az adást. Szeretném, ha a saját szemével látná, hogy Peeta, hozzám hasonlóan, megtagadja őt.

Caesar megveregeti Peeta vállát.

– Abbahagyhatjuk, ha akarod.

– Talán nem beszéltünk meg mindent? – jegyzi meg Peeta keserűen.

– Kíváncsi lettem volna még arra is, mi a véleményed a háborúról, de ha túlságosan feldúlt vagy… – kezdi Caesar.

– Egyáltalán nem vagyok feldúlt. Szívesen válaszolok a kérdésre – mondja Peeta, aztán mély lélegzetet vesz, egyenesen a kamerába néz, és így folytatja: – Azt szeretném, ha egy pillanatra mindenki belegondolna, hogy miről is szól ez a háború. Függetlenül attól, hogy a Kapitólium vagy a lázadók oldalán áll. Gondolják végig, mint jelent ez a háború nekünk, embereknek. Egyszer már majdnem sikerült kiirtanunk egymást. Saját magunkat. És most még kevesebben vagyunk. A körülményeink pedig még rosszabbak. Tényleg erre van szükségünk? Tényleg azt akarjuk, hogy az emberiség végleg eltűnjön? Annak reményében, hogy… Tényleg, minek is a reményében? Hogy néhány szerencsés faj örökölje a Föld füstölgő romjait?

– Nem igazán értem… Nem tudlak követni… – szakítja félbe Caesar.

– Nem harcolhatunk egymás ellen – magyarázza Peeta. – Ha így folytatjuk, a végén ahhoz sem maradunk elegen, hogy fennartsuk magunkat. Ha nem teszi le mindenki a fegyvert nagyon sürgősen, akkor mindennek vége.

– Azt szeretnéd, hogy a harcoló felek tűzszünetet kössenek? – kérdezi Caesar.

– Igen, azt – feleli Peeta fáradtan. – Mi lenne, ha szólnánk az őreimnek, és visszakísérnének a szobámba, hogy megépíthessem a következő száz kártyaváramat?

Caesar a kamera felé fordul, és ezt mondja:

– Rendben van. Azt hiszem, ezzel mára végeztünk is. Folytatódjék hát a műsor.

Bejátszanak valami zenét, aztán egy nő jelenik meg a képernyőn, és sorolni kezdi, hogy előreláthatólag milyen termékeknél kell majd hiányra számítani a Kapitóliumban. Friss gyümölcs, napelem, szappan. Szokatlan érdeklődéssel bámulom a bemondónőt, mert tudom, hogy mindenki arra vár, hogyan reagálok az interjúra. De ilyen rövid idő alatt képtelenség mindezt feldolgozni – az örömöt, hogy Peeta életben van és sértetlen, azt, hogy tisztázott a vád alól, miszerint összejátszottam a lázadókkal, és azt, hogy a tűzszüneti javaslat után biztosan nem tudja majd lemosni magáról, hogy összejátszik a Kapitóliummal. Valahogy mégis sikerült úgy kifejtenie a véleményét, mintha mindkét harcoló felet elítélné. Most azonban, amikor a lázadók csak néhány kisebb győzelmet könyvelhetnek el maguknak, a tűzszünettel legfeljebb annyit érnének el, hogy ugyanolyan helyzetbe kerülnénk, mint a háború előtt. Vagy még rosszabba.

Hallom, ahogy a hátam mögött állók máris fújni kezdenek Peetára. A falak az áruló, a hazug és az ellenség szavakat verik vissza. Mivel nem tudok osztozni a lázadók felháborodásában, viszont felháborodásuk jogosságát sem tudom őszintén vitatni, úgy döntök, az a legokosabb, ha minél előbb lelépek. Ahogy az ajtóhoz érek, Coin hangja válik ki a lármából.

– Még nem kapott engedélyt a távozásra, Katniss közlegény!

Coin egyik embere megragadja a karomat. Nem szorít erősen, de mióta kijöttem az arénából, minden szokatlan érintésre védekezően reagálok. Kirántom a karomat a fickó szorításából, és rohanni kezdek végig a folyosón. A hátam mögül dulakodás hangjait hallom, de nem állok meg. Gyorsan végigveszem magamban a rejtekhelyeimet, és végül az Oktatási Központ szekrényében kötök ki, egy láda kréta mellett kuporogva.

– Szóval életben vagy – suttogom, és a tenyerembe temetem az arcomat, de közben vigyorgok, mint a fakutya. Peeta él. És áruló lett. De ez most valahogy nem tud érdekelni. Az sem érdekel, hogy mit mond, vagy ki miatt mondja, amit mond. Egyedül az számít, hogy tud beszélni. Kis idő múlva kinyílik a szekrény ajtaja, és valaki becsusszan mellém. Gale rogy le mellettem. Vérzik az orra.

– Mi történt? – kérdezem.

– Úgy tűnik, útban voltam Boggsnak – feleli vállat vonva. A ruhám ujjával letörlöm a vért az orráról. – Csak óvatosan!

Nagyon igyekszem. Abbahagyom a törölgetést, és inkább vigyázva hozzányomkodom a ruhát Gale orrához.

– Melyikük az? – kérdezem.

– Ne mondd már, hogy nem tudod. Coin jobbkeze. És seggnyalója. Amelyik meg akart állítani. – Gale eltolja a kezemet. – Elég! El fogok vérezni, ha nem hagyod abba!

A vér, amely addig épphogy csak csordogált Gale orrából, most már vastag csíkban folyik. Tényleg jobb lesz, ha felhagyok az elsősegélynyújtással.

– Te leálltál bunyózni azzal a vadállattal?

– Nem, csak elálltam az ajtót, amikor követni akart téged. Aztán a könyöke valahogy beleakadt az orromba – meséli Gale.

– Tuti, hogy ezért büntetést kapsz – mondom.

– Már túl vagyunk rajta – mondja Gale, és megmutatja a csuklóját. Értetlenül meredek rá.

– Coin elvette a kommuni karkötőmet.

Muszáj az ajkamba harapnom, nehogy elröhögjem magam. Röhejesnek találom a dolgot.

– Nagyon sajnálom, Gale Hawthorne közlegény – mondom végül.

– Ne tegye, Katniss Everdeen közlegény – vigyorog rám a fiú. – Amúgy is tiszta idiótának éreztem magam azzal a vacakkal a karomon – teszi hozzá, aztán egyszerre felnevetünk. – Durván lefokoztak – teszi hozzá Gale, amikor újra levegőhöz jut.

Ez az egyik legjobb dolog a Tizenharmadik Körzetben: hogy visszakaptam Gale-t. Eredetileg úgy volt, hogy a Kapitólium parancsára össze kell házasodnunk Peetával, de mióta ez lekerült a napirendről, sikerült felmelegítenünk a barátságunkat Gale-lel. Gale nagyon jó fej. Nem erőszakoskodik, nem próbál lesmárolni, nem magyaráz a szerelemről. Talán mert az utóbbi időben nagyon beteg voltam, vagy mert nem akar rám telepedni, vagy mert tudja, hogy szemétség lenne úgy nyomulni, hogy közben Peeta a Kapitólium fogságában van. Akárhogy is, végre megint van valaki, akivel megoszthatom a titkaimat.

– Kik ezek, Gale? – kérdezem.

– Ugyanolyan emberek, mint mi. Csak nekünk a Tizenkettedikben szenünk volt, nekik meg itt, a Tizenharmadikban atomfegyvereik vannak – feleli Gale.

– Szeretném azt hinni, hogy a Tizenkettedik Körzet nem hagyta volna cserben a lázadókat, ahogy a Tizenharmadik tette a Sötétség Napjai idején – mondom.

– Ezt sosem tudjuk meg. Simán lehet, hogy mi is ezt tettük volna, ha a fegyverletétel és az atomháború közül kell választanunk – magyarázza Gale. – De azért meg kell hagyni, lenyűgöző, hogy egyáltalán sikerült túlélniük.

Talán azért, mert felperzselt körzetem hamvai még mindig a cipőmön vannak, most először jutok el odáig, hogy megadjak valamit a Tizenharmadik Körzet lakóinak, amit eddig megtagadtam tőlük: az elismerést. Az elismerést, mert képesek voltak életben maradni, amikor erre szinte semmi esélyük nem volt. Az első évek borzalmas megpróbáltatásokat tartogattak számukra: összezsúfolva éltek föld alatti kamráikban, miután a kapitóliumi bombázók a földdel tették egyenlővé a városukat. A lakosságot megtizedelték, nem maradtak szövetségeseik, akikhez segítségért fordulhattak volna. Az azóta eltelt hetvenöt évben önellátóvá váltak, az állampolgárokat kivétel nélkül besorozták a hadseregbe, és mindenféle külső segítség nélkül felépítettek egy új társadalmat. Ha a himlőjárvány nem rontja le a születési arányszámot, most még erősebbek lehetnének, és nem lenne szükségük a génállomány frissítésére és új „tenyészállatokra”. Lehet, hogy a társadalmuk militarista és túlszabályozott, és az embereknek semmi humorérzékük, de mégis fennmaradtak. Itt vannak. És készek szembeszállni a Kapitóliummal.

– Mindenesetre elég sokáig tartott, mire összeszedték magukat, és újra felbukkantak a színen – jegyzem meg.

– Nem volt könnyű dolguk. Ki kellett építeniük egy lázadókból álló magot a Kapitóliumban, és titokban kellett szervezkedniük a körzetekben – magyarázza Gale. – Végül pedig szükség volt valakire, aki ezt az egészet mozgásba hozza. Szükségük volt rád.

– Peetára is szükségük lett volna, de úgy látszik, erről időközben teljesen megfeledkeztek – mondom. Gale tekintete elkomorul.

– Lehet, hogy Peeta a ma esti interjújával súlyos károkat okozott.

A lázadók többsége természetesen gondolkodás nélkül elveti majd a tűzszüneti javaslatot. De vannak körzetek, ahol a felkelés még nem áll erős lábakon. Teljesen nyilvánvaló, hogy a tűzszünet Snow elnök ötlete. De mivel Peeta vetette fel a javaslatot, az egész valahogy olyan észszerűnek hangzott. Bár tartok tőle, mit válaszol majd Gale, mégis felteszem neki a kérdést:

– Szerinted mit akar Peeta ezzel az egésszel?

– Talán megkínozták. Vagy máshogy kényszerítették. Arra tippelek, hogy lepaktált velük, hogy megvédjen téged. Talán azért volt hajlandó előállni a tűzszüneti javaslattal, mert Snow megengedte neki, hogy úgy állítson be téged, mint egy összezavarodott terhes lányt, akinek halvány fogalma sem volt, mi folyik körülötte, amikor a lázadók foglyul ejtették és elhurcolták. Így, ha a körzetek elveszítik a háborút, lesz még valami esélyed, hogy kegyelemben részesülj. Feltéve, ha ügyesen játszod a szereped.

Valószínűleg még mindig totál döbbentnek tűnök, mert Gale nagyon lassan így folytatja:

– Katniss… A srác még mindig azon mesterkedik, hogy megmentse az életedet.

Megmentse az életemet? Először nem értem, de aztán leesik. A viadal még nem ért véget. Elhagytuk ugyan az arénát, de mivel Peetát és engem még nem öltek meg, Peeta utolsó kívánsága – miszerint bármi áron megvédi az életemet – még nem veszítette érvényét. Azt szeretné, ha meghúznám magam, és akkor – még ha rabként is – biztonságban maradnék a háború végéig. És akkor egyik oldalnak sem lenne rá semmi különösebb oka, hogy végezzen velem. És mi lesz Peetával? Ha a lázadók győznek, az rá nézve katasztrofális következményekkel járna.

Ha a Kapitólium győz? Ki tudja? Talán mindkettőnknek megkegyelmeznek – ha ügyesen játszom a szerepemet –, és megnézhetjük, hogyan folytatódik a viadal… Emlékképek villannak fel bennem: a Ruta testébe fúródó lándzsa az arénában, a főtéren felállított szégyenfáról ájultan lógó Gale, a Tizenkettedik Körzet hullahegyekkel borított pusztasága. És mindez miért? Miért? Egyre vérlázítóbbnak tartom ezt az egészet. De eszembe jutnak más dolgok is. Például a lázadás első szikrája a Nyolcadik Körzetben. Amikor a győztesek összekulcsolták a kezüket a Nagy Mészárlás előestéjén. És a pillanat, amikor – nem merő véletlenségből, hanem szántszándékkal – kilőttem a nyilat az arénát körülvevő erőtérbe. Mennyire vágytam rá, hogy a nyíl jó mélyen belefúródjon az ellenségeim szívébe! Ahogy felpattanok, felborítok egy ceruzákkal teli dobozt. A cerkák szanaszét szóródnak a padlón.

– Hé, mi van? – néz rám Gale kérdőn.

– Nem köthetnek tűzszünetet – mondom, és lehajolok, hogy összeszedjem és visszadobáljam a dobozba a grafitceruzákat. – Nem táncolhatunk vissza.

– Tudom – mondja Gale, és felmarkol egy rakás ceruzát, aztán az aljukat a padlóhoz ütögetve szépen elrendezi őket.

– Akármi volt is Peeta célja ezzel a javaslattal, nincs igaza. – A hülye ceruzák sehogy sem akarnak beleférni a dobozukba, és ahogy megpróbálom visszagyömöszölni őket, idegességemben jó párat eltörök.

– Tudom – mondja Gale. – Add ide! – mutat a ceruzákra. – A végén még teljesen felaprítod őket. – Elveszi tőlem a dobozt, és gyors, határozott mozdulatokkal megtölti a ceruzákkal.

– Peeta nem tudja, hogy a Kapitólium mit művelt a Tizenkettedik Körzettel. Ha látta volna, mi maradt az otthonából… – kezdem.

– Katniss, nincsen vita köztünk. Ha egyetlen gombnyomással megölhetnék mindenkit, aki a Kapitóliumnak dolgozik, megnyomnám azt a gombot. Gondolkodás nélkül. – Gale becsúsztatja az utolsó ceruzát a dobozba, aztán becsukja a tetejét. – A kérdés inkább az, hogy te mi a francot akarsz csinálni.

A végén kiderül, hogy a kérdésre, amelyen már hetek óta rágódom, csak egyetlen válasz létezik. De Peeta akciója kellett hozzá, hogy én is rájöjjek. Mi a francot csináljak?

Mély lélegzetet veszek. Kissé megemelem a karomat – mintha még mindig rajtam lennének a fekete-fehér szárnyak, amelyeket Cinnától kaptam –, aztán leeresztem a testem mellé.

– Én leszek a Fecsegőposzáta.

3

Kökörcsin befészkelte magát Prim könyökhajlatába – visszatért régi melójához: megvédi a húgomat az éjszakától –, a szeme visszaveri az ajtó fölötti biztonsági lámpa halvány fényét. Prim szorosan odabújik anyához. Ahogy ott alszanak, pont úgy néznek ki, mint az aratás napjának hajnalán, azon a napon, amikor önként jelentkeztem a húgom helyett az Éhezők Viadalára. Külön ágyam van, mert még lábadozom, de különben sem tudna senki aludni mellettem, mert egész éjjel rémálmaim vannak, és összevissza hánykolódom. Miután órákon át forgolódom, kénytelen vagyok elfogadni, hogy ma éjjel sem fogok aludni. Kökörcsin gyanakvó tekintettel figyel, ahogy a járólappal borított hideg padlón lábujjhegyen odaosonok a szekrényemhez.

A középső fiókban vannak a kormány által kiutalt ruháim. Mindenki egyforma szürke nadrágot és inget visel, de még arra is külön előírások vannak, hogyan kell hordani az egyenruhát. A ruhák alatt tartom azt a néhány holmit, ami akkor volt nálam, amikor kiemeltek az arénából. A fecsegőposzátás dísztűt. Peeta jelképét, az aranymedaliont anya, Prim és Gale fényképével. A kis ezüst ejtőernyőt, amelyben a fák megcsapolására használt szerkentyűt tartom, és a gyöngyöt, amelyet Peeta adott nekem néhány órával azelőtt, hogy tönkrevágtam az aréna körüli erőteret.

Megérkezésem után elkobozták a gyógykenőcsömet – a kórház számára –, és az íjamat meg a nyilaimat, mert a körzetben kizárólag az őröknek van fegyverviselési engedélyük. Az íjat és nyilakat most a fegyvertárban tartják, gondosan elzárva. Bedugom a kezemet az ejtőernyőbe, és kitapogatom a gyöngyöt. Törökülésben elhelyezkedem az ágyamon, a hátamat a falnak támasztom, és azon kapom magam, hogy a sima felületű, színjátszó gyöngyöt ide-oda húzogatom az ajkamon. Megnyugtat. Mintha azzal az emberrel váltanék hűvös csókot, akitől kaptam.

– Katniss! – suttogja Prim. Ébren van, engem figyel a sötétben. – Mi a baj?

– Semmi. Rosszat álmodtam. Feküdj vissza, aludj! – vágom rá gondolkodás nélkül. Primet és anyát nem avatom be a dolgaimba, ezzel is őket próbálom megóvni. Prim vigyázva, nehogy felébressze anyát, kikászálódik az ágyból, és Kökörcsinnel a kezében leül mellém az ágyamra. Megérinti a kezemet, amiben a gyöngyöt szorongatom.

– Hideg a kezed – mondja, és betakar bennünket az ágy végében tartott tartalék takaróval. Beburkol Prim és a szőrmók Kökörcsin testének kellemes melege. – Elmondhatod ám, ha bánt valami – szólal meg Prim. – Tudok titkot tartani. Anyának sem mondanám el.

Végérvényesen elmúlt valami: a kislány, akinek az inge úgy lógott hátul, mint a kacsa farka, akinek segítségre volt szüksége, mert nem tudta levenni a konyhaszekrényből a tányérokat, aki azért könyörgött, hogy megnézhesse a cukormázas sütiket a pékség kirakatában, ez a kislány már nem kislány többé, hanem felnőtt nő. Az idő és a tragikus események sora arra kényszerítette, hogy idő előtt felcseperedjen – legalábbis az én ízlésemnek túl gyors ez a tempó –, vérző sebeket varrjon össze, és pontosan tisztában legyen vele, hogy mit kell titokban tartania az anyja előtt.

– Holnap reggel bejelentem, hogy elvállalom a Fecsegőposzáta szerepét – mondom.

– Azért leszel a Fecsegőposzáta, mert te is ezt akarod, vagy azért, mert úgy érzed, kényszerítenek rá? – kérdezi Prim. Halkan felnevetek.

– Az igazság, azt hiszem, a kettő között van – felelem. – Vagyis nem tudom. Talán inkább mégis ezt akarom. Muszáj vállalnom a dolgot, ha ezzel segíthetek a lázadóknak, hogy legyőzzék Snow elnököt.

– Erősebben szorítom a markomban a gyöngyöt. – Csak hát… Peeta…Attól félek, hogy ha mi nyerjük meg a háborút, a lázadók kivégzik majd, mint árulót. Prim elgondolkodik, majd így szól:

– Katniss, nem hiszem, hogy felfogtad, milyen fontos vagy nekik. A fontos emberek mindig megkapják, amit akarnak. Ha azt szeretnéd, hogy Peetának ne essen bántódása, akkor simán elérheted, csak kérned kell.

Igaza van Primnek, tényleg fontos lehet nekik, hogy én legyek a Fecsegőposzáta. Különben minek vesződtek volna annyit a megmentésemmel? Ráadásul még a Tizenkettedik Körzetbe is elvittek.

– Szerintem bármit kérsz, megígérik – ráncolja a homlokát Prim. – Csak azt nem tudom, hogyan érhetnéd el, hogy tartsák a szavukat.

Eszembe jut a rengeteg hazugság, amivel Haymitch etetett Peetát meg engem, hogy megtegyük, amit akar. Mi tartaná vissza a lázadókat, hogy adott esetben visszatáncoljanak? Egy zárt ajtók mögött elhangzó szóbeli ígéret semmit sem érne a háború után, de nagy valószínűséggel még egy írásos nyilatkozattal se mennék sokra. Ha úgy kívánná az érdekük, szó nélkül kétségbe vonnák a megállapodás érvényességét, vagy akár a létezését is. Hiába lennének tanúi a megállapodásnak a Parancsnokságon, semmi hasznukat nem venném. Ami azt illeti, simán lehet, hogy pont ezek a tanúk írnák alá Peeta halálos ítéletét. Ez így nem elég, a lehető legtöbb szemtanúra lesz szükségem, ha el akarom érni a célomat. Lehetőleg mindenkire, a Tizenharmadik Körzet összes lakosára.

– Nagy nyilvánosság előtt kell megállapodnom velük – mondom. Kökörcsin meg csóválja a farkát, amit az egyetértés jelének tekintek. – Ráveszem Coint, hogy a Tizenharmadik Körzet előtt jelentse be a megállapodás létrejöttét.

– Jó ötlet – mosolyodik el Prim. – Ugyan ez sem jelent garanciát, hogy tartani fogják a szavukat, de így legalább nem tudják majd olyan könnyen felrúgni az egyezséget.

Most, hogy sikerült konkrét megoldást találni a problémára, rögtön megkönnyebbülök.

– Gyakrabban kellene felkeltenelek az éjszaka közepén, kiskacsa – mondom.

– Én sem bánnám – mosolyog Prim, és megpuszil. – Most pedig próbálj aludni kicsit, jó? – Megfogadom a tanácsát, és hamarosan el is alszom. Reggel meglátom a tetoválást a karomon: a hétórai reggelit rögtön egy megbeszélés követi a Parancsnokságon, s ezt most kivételesen egyáltalán nem bánom. Minek várjak tovább, ideje a tárgyra térni.

Az étkezdében egy leolvasó elé tartom a karomat, amelyre a napirend mellé valami azonosító számot is tetováltak. Tálcát veszek, és elindulok a kajáspult előtt. Reggelire mindig ugyanazt kapjuk. Egy tál müzli, egy pohár tej meg egy kis adag gyümölcspép vagy zöldségpüré. Ma például répából. Mindent a Tizenharmadik Körzet föld alatti farmjain termesztenek. Az asztalunknál ülve – ezt az asztalt jelölték ki az Everdeen és a Hawthorne család tagjainak, illetve néhány másik menekültnek a Tizenkettedikből – lapátolom be a kaját, és közben arra gondolok, milyen jó lenne repetázni, pedig tudom, hiába álmodozom.

Az élelmezést tudományos alapokra helyezték. Mindenki pont annyi kalóriát kap, hogy kibírja a következő étkezésig; se többet, se kevesebbet. Az adagot az életkor, a testmagasság, a testalkat, az egészségi állapot és a napirendben előírt fizikai munka mennyisége alapján határozzák meg. A Tizenkettedik Körzet menekültjei valamivel több ételt kapnak, mint a Tizenharmadik lakosai. Így akarnak formába hozni bennünket. Gondolom, mert a csontsovány katonák túl gyorsan kifulladnak. Mindenesetre a módszer működik. Egyetlen hónap elég volt, és a menekültek – különösképp a gyerekek – máris egészségesebbnek és erősebbnek tűnnek.

Gale leül mellém, az asztalra teszi a tálcáját. Próbálom megállni, mégis vágyakozva pillantok a tányérjára. Nagyon éhes maradtam. És tudom, hogy Gale bármikor hajlandó nekem adni a kajáját. De hiába fordítom el a tekintetemet, hiába hajtogatom nagy műgonddal a szalvétámat, a következő pillanatban egy kanál répapüré landol a tányéromon.

– Ezt abba kellene hagynod! – fordulok Gale felé. De mivel a következő pillanatban eltűnik a számban a kaja, az ellenkezésem nem lehet túl meggyőző. – Most komolyan, Gale. Ez biztosan törvénybe ütközik.

Az élelemmel kapcsolatos előírások rendkívül szigorúak. Például ha valaki nem tudja megenni, amit kap, és szeretné eltenni későbbre, nem viheti ki az étkezdéből. Valószínűleg a kezdeti időszakban történt valami balhé, talán valaki titokban komolyabb élelmiszerkészletet halmozott fel, nem tudom. Mivel Gale-lel – meg néhány hasonszőrű alakkal a körzetünkből – éveken át elláttuk a családjainkat élelemmel, elég bosszantónak találjuk ezt a dolgot. Az éhséget el tudjuk viselni, de azt nem, hogy valaki megmondja, mit csináljunk a rendelkezésre álló élelmiszerrel. Bizonyos szempontból a Tizenharmadik Körzet még a Kapitóliumnál is szigorúbb ellenőrzés alatt tartja a lakosságot.

– És mit fognak csinálni? – kérdezi Gale. – A kommuni karkötőmet már elvették – teszi hozzá.

Miközben kitörlöm a tányéromat, eszembe jut valami.

– Te, Gale, mi lenne, ha azt mondanám nekik, hogy csak akkor vállalom a Fecsegőposzáta szerepét, ha eltörlik ezt az előírást?

– Azt akarod elérni, hogy törvényesen adhassak neked a kajámból? – kérdezi Gale.

– Dehogyis. Azt akarom elérni, hogy vadászhassunk – mondom. Ez mindjárt felkelti az érdeklődését. – Mindent leadnánk a konyhának, de legalább… – Nem is kell befejeznem a mondatot, Gale pontosan tudja, mire célzok. Végre felmehetnénk a föld alól. Az erdőben vadászhatnánk. Végre újra kettesben lehetnénk.

– Oké, próbáld meg! – bólint rá Gale. – Ennél jobb lehetőség úgysem nagyon adódhat. Ezek most a csillagokat is lehoznák neked az égről.

Gale még nem tud a tervemről, de Peeta élete felér egy ilyen kéréssel. Mielőtt eldönthetném, hogy beavassam-e, vagy sem, egy csengetés jelzi, hogy be kell fejeznünk a reggelit. Már a gondolattól síkideg leszek, hogy egyedül kell szembeszállnom Coinnal.

– Mi a programod? – kérdezem Gale-t. A karjára pillant, és így felel:

– Atomfizikatörténet-órám lesz. Amúgy már feltűnt a tanárunknak, hogy mennyit hiányzol.

– A Parancsnokságra kell mennem. Elkísérsz? – kérdezem.

– Oké. De lehet, hogy nem engednek be a tegnapi akcióm miatt. – Ahogy a tálcánkat visszavisszük, Gale így szól: – Szerintem jobban tennéd, ha Kökörcsint is felvennéd a kívánságlistádra. Kizártnak tartom, hogy errefelé bárkinek ismerős lenne a „haszontalan kisállatok” fogalma.

– Ne aggódj, ezek még neki is találnának munkát. Reggelente a mancsára tetoválják az aznapi feladatait – mondom, de azért gondolatban Prim rusnya kandúrját is felveszem a kívánságlistámra.

Coin, Plutarch és az embereik már várnak, mikor betoppanunk a Parancsnokságra. Néhányan rosszalló pillantásokat vetnek Gale felé, de végül nem dobják ki a teremből. Mivel a fejben összeállított listám egyre hosszabb és kuszább, úgy döntök, az lesz a legjobb, ha rögtön kérek egy lapot meg egy ceruzát, és mindent leírok. Mivel most első ízben mutatok érdeklődést a tanácsteremben zajló dolgok iránt, alaposan sikerül meglepnem a jelenlévőket. Többen összenéznek. Lehet, hogy ma tényleg le akartak kapni a tíz körmömről. Coin személyesen nyújtja át nekem a papírt és a ceruzát, aztán mindenki csendben vár, amíg az asztalnál ülve megírom a listát. Kökörcsin. Vadászat. Peeta sértetlensége. A nagy nyilvánosság előtt bejelentve. Ennyi. Lehet, hogy ez az egyetlen esélyem, hogy alkut kössek velük. Törd a fejed, Katniss! Mit akarsz még? Ott áll mellettem, érzem a közelségét. Gale. Hozzáírom őt is a listához. Nem hiszem, hogy ezt képes lennék nélküle végigcsinálni. Megfájdul a fejem, a gondolataim megint egyre zavarosabbak. Becsukom a szemem, és elkezdem sorolni a biztosnak vélt dolgokat: Katniss Everdeennek hívnak. Tizenhét éves vagyok. A Tizenkettedik Körzet az otthonom. Részt vettem az Éhezők Viadalán. Megmenekültem. A Kapitólium gyűlölt ellensége lettem. Peeta fogságba esett. Életben van. Áruló lett, de él. És nekem most meg kell mentenem őt…

Még mindig túl rövidnek érzem a listát. Meg kell próbálnom nagyobb léptékben gondolkodni. Egyelőre nagyon fontos vagyok a lázadóknak, de mi lesz, ha véget ér a háború, és nem kellek majd nekik? Nem kellene kérnem még valamit? Mondjuk a családomnak? Vagy a túlélőknek a körzetemből? A bőröm viszket a holtak hamvaitól. Érzem, ahogy belerúgok egy koponyába, és összerándul a gyomrom. Vér és rózsa illata csapja meg az orromat. A ceruza a kezemben szinte magától írni kezd. Kinyitom a szemem, és meglátom a girbegurba betűket: ÉN ÖLÖM MEG SNOW ELNÖKÖT. Ha elfogják, saját kezűleg akarok végezni vele.