A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Bay of Sighs

Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2016

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Dobos Lídia

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Nora Roberts

Hungarian translation © Dobos Lídia, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-530-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Csodálatos és varázslatos unokáimnak

Szívem, mint éneklő madár,
akinek fészke vizes völgy,
a szívem mint az almafa,
kit édesen lehúz a föld.

CHRISTINA ROSSETTI

(Hajnal Anna fordítása)

Bátraké a szerencse

TERENTIUS

PROLÓGUS

A TÖRTÉNETET EGYIK NEMZEDÉK HAGYOMÁNYOZTA A MÁSIKRA szóban és dalban, mígnem idővel legendává vált. Voltak, akik hittek benne, a legendák ugyanis vigaszt nyújtanak az embernek.

Néhányan tudták, hogy igaz a mese.

A mese, amely szerint egy másik időben, egy régi-régi birodalomban, három istennő az új királynő tiszteletére egy-egy csillagot teremtett, a Tűz, a Víz és a Jég csillagát. Az istennők a világokat beragyogó csillagokat jókívánságokkal is felruházták, állhatatos szívet, okos elmét és erős lelket szántak az új királynőnek.

A három holdistennő a világok őrzőiként felügyelte az isteneket, félisteneket, halandókat és halhatatlanokat. Bár a fény szülöttei voltak, ismerték a háborút, a halált és a véres harcokat is.

Volt még egy nővérük, a sötétség lánya, akinek csillapíthatatlan mohósága és bosszúvágya megmérgezte a szívét. Nerezza, a hazugság anyja annyira vágyott a csillagok után, hogy megátkozta őket. Teremtésük estéjén, miközben szálltak fel az égbe, rontást küldött rájuk, hogy egy napon majd lehulljanak helyükről, a Hold mellől.

És majd ha mindhárom csillag az övé lesz, amikor majd a hatalmukat is megszerzi, kihal a Hold, kihuny a fény, és ő, Nerezza lesz a sötétség ura.

Így aztán a három holdistennő, Celene, a látó, Luna, a kedves és Arianrhod, a harcos bevetette minden varázserejét, hogy megóvja a csillagokat.

Az őrzéshez azonban áldozat, bátorság és elsősorban remény szükséges.

Azt nem tudták megakadályozni, hogy a csillagok lehulljanak, de azt elérték, hogy titokban essenek le az égből, és elrejtőzzenek a Földön, amíg egyszer majd egy másik birodalomban azok, akik a keresésükre indultak, egyesítik erőiket, és biztonságba helyezik a csillagokat.

Hat őrző, akik mindent kockára tesznek, hogy távol tartsák őket Nerezza mohó kezeitől, és megmentsék a világot.

Így is lett, a hat ember, valamennyien távoli országok szülöttei, találkoztak, szövetséget kötöttek, hűséget esküdtek egymásnak, és vérüket is ontották már, hogy megtalálják az első csillagot. Ekkor az istennők újra megbeszélést tartottak.

Teliholdkor gyülekeztek a sötét ég alatt, azon a fehér fövenyes parton, ahol megteremtették a csillagokat.

– Jobbak voltak Nerezzánál – szólt Luna, és megfogta a nővérei kezét. – Megtalálták a Tűz csillagát, és elrejtették, hogy ne tudjon hozzáférni.

– Ráadásul ügyesen, de egyik csillag sem lehet biztonságban addig, amíg nem jut mind haza.

– De legyőzték Nerezzát – makacskodott Luna.

– Igen, egyelőre. Bátran küzdöttek, mindent kockára tettek a csatában, mindent elkövettek, hogy megleljék a csillagot. Mégis…

Celene-re nézett, aki bólintott.

– Én még további vérszagot érzek, további csatákat, rettegést látok. Szembe kell nézniük a sötétséggel, ahol az iszonyatos fájdalom és a szörnyű halál egy pillanat alatt eljön, és örökkön-örökké tart.

– Nem fogják megadni magukat – mondta Luna. – Nem és nem.

– Bebizonyították, milyen bátrak. A bátorság akkor az igazi, ha félelem kíséri. Nem kételkedem bennük, nővérem – szólt Arianrhod, felnézett a Holdra, majd arra a helyre, ahol oly sokáig fénylett a három csillag. – De nem kételkedek Nerezza dühében és mohóságában sem. Üldözni fogja őket, és újra meg újra lecsap rájuk.

– Ráadásul maga mellé állít még egy halandót is – mondta Celene, és a tenger sötét tükrében meglátta az eljövendő árnyakat. – Olyat, akinek a mohósága az övéhez hasonlatos, aki már kevesebbért is gyilkolt, mint a Sors csillagai. Megmérgezi a bort, pengét döf a kinyújtott kézbe, mosolya mögé rejti éles fogait, Nerezza kezében pedig készséges és gyors fegyverré válik.

– Segítenünk kell nekik. Láttuk, hogy már bizonyítottak – mondta Luna. – Segítenünk kell nekik.

– Tudod, hogy nem tehetjük – emlékeztette Celene. – Nem szabad beavatkoznunk abba, amit tesznek. Egyelőre megtettünk mindent, amit lehet.

– De Aegle nem az ő királynőjük.

– Aegle nélkül, e nélkül a hely nélkül, a Hold és mi, a tisztelői nélkül nekik sem lenne helyük a világban. Az ő kezükben van a saját sorsuk, és a miénk is. Minden.

– Közülünk valók – szólt Arianrhod, és vigasztalón megszorította Luna kezét. – Nem istenek, mégis, többek a halandóknál, mindegyiküknek van valami különleges adottsága. Küzdeni fognak.

– És, ami ugyanolyan fontos, mint a küzdelem, gondolkodni és érezni is tudnak – sóhajtott fel Celene. – És szeretni. Van eszük, szívük, lelkük, nem csak kardjuk és varázserejük. Jól fel vannak fegyverezve.

– Így hát bízzunk bennük – jelentette ki Luna, és két oldalán nővéreivel a Hold felé emelte arcát. – Legyen a mi bizodalmunk az ő pajzsuk. Ahogy mi a világok őrzői vagyunk, úgy ők a csillagok őrzői. Ők jelentik a reményt.

– És az értéket – tette hozzá Arianrhod.

– Megvan a magukhoz való eszük – szólt Celene, és mosolyogva emelte kezét az égen vágtató színes forgatag felé. – Elhaladnak mellettünk, a mi világunkon át, és sietnek a következő feladat felé. Egy másik földre, megkeresni a második csillagot.

– Kísérje útjukat a fény összes istene – suttogta Luna.

ELSŐ FEJEZET

ANNIKA HIRTELEN MEGÉREZTE A TENGER ILLATÁT, meghallotta az éneket. Amikor elhalkult, mert elnyomta a sebesség, a lány szívében, akár a szeretet, zengett tovább.

Akkor sóhajt hallott, sóhajok visszhangját, másféle muzsikát, keserédeset. Mintha könnyek mosták volna a lelkét.

Így, keringve hullt alá, öröm és bánat kavargott benne, levegőt is alig kapott, szíve összeszorult a félelemtől.

Mintha ezer meg ezer szárny csapkodott volna a forgószélben, eltűntek a hangok és a színek, amikor fuldokolva földet ért.

Egy pillanatra megijedt, hogy valami sötét, mély barlangban vannak, ahol pókok mászkálnak, sőt ami még annál is sokkal rosszabb, Nerezza lapul, hogy lecsapjon rájuk.

Aztán kitisztult a látása. Látta az árnyakat, hogy fent van a Hold, és megérezte, hogy alatta egy izmos test fekszik, és két kar öleli. Ismerte az alakját, az illatát, oda akart bújni hozzá.

Csodás volt érezni a fiú szapora, erős szívverését az ő szíve mellett.

Akkor a fiú megmozdult, egyik kezével Annika haját simogatta, a másikkal a fenekét.

Annika szorosan hozzábújt.

– Hmmm – motyogta a fiú, mindkét kezével megfogta a lány vállát, és olyan közel vonta magához, hogy a lélegzete szinte a lány szívét simogatta. – Jó vagy? Nem sérültél meg? Mindenki jól van?

Annikának ekkor eszébe jutottak a barátai, nem mintha elfelejtette volna őket, azt nem, soha. Csak épp soha nem feküdt még ennyire szorosan egy férfin, és nagyon, de nagyon kedvére volt a dolog.

Morgásokat, nyögéseket hallott, valaki káromkodott is. Doyle hangját jól ki tudta venni:

– Bassza meg – mondta a férfi, és Annika tudta, ez nem felszólítás, hanem káromkodás.

Doyle miatt azonban nem aggódott, hiszen ő halhatatlan.

– Épen földet értünk – szólalt meg immár Bran is, pár méterrel távolabb. – Mindenkinek sikerült, Sasha itt van velem. Hát Riley?

– Micsoda egy utazás volt!

– Hát, ja, a térded a tökömben – tette hozzá Doyle.

Annika ekkor egy puffanást hallott, amit úgy magyarázott, hogy Doyle lelökte magáról Riley-t. Rájött, hogy a tök nem ennivaló, hanem a férfiak érzékeny pontja.

– Itt vagyok – kiáltotta, és kicsit fészkelődött még Sawyer érzékeny pontján. – Az égből pottyantunk le?

– Majdnem – szólt Sawyer krákogva, majd Annika legnagyobb csalódására megfordult és felült. – Nem tudtam lelassítani. Még sosem vittem hat embert ilyen messzire. Azt hiszem, tévesen kalkuláltam.

– De hiszen itt vagyunk mind a hatan, és az a fő – jelentette ki Bran. – No, és ott vagyunk, ahol lenni akartunk?

– Valami épületben – felelte Sasha. – Ablakokat látok, átsüt rajtuk a Hold fénye. Bárhol vagyunk is, éjszaka van.

– Reméljük, Sawyer és az ő iránytűs időgépe oda hozott minket, ahová, és amikor szerettük volna. Nézzük csak meg!

Riley, a régészet tudora felállt. Annika folyton ismételgette magában ezeket az új szavakat, mert az ő népében, a sellőkében, ilyesmi nem létezett. Nem voltak lycanok sem, gondolta, így aztán Annika világában semmi sem hasonlított a Riley-ére.

Az erős alkatú dr. Riley Gwin, akinek széles karimájú kalapja csodával határos módon a fején maradt, odalépett az ablakhoz.

– Látok vizet, de más a kilátás, mint a korfui villából, magasabban vagyunk. Egy keskeny, meredek utat is látok, tőlünk lépcső visz le oda. Biztos vagyok benne, hogy ez Capri, és ez az a villa. Telitalálat, Sawyer. Minden elismerésem az utazónak és bűvös iránytűjének.

– Örömmel hallom – mondta a fiú, aztán bizonytalanul álldogált egy darabig, majd a kezét nyújtotta Annikának, hogy felsegítse. Bár a lány lába erős volt, elfogadta a segítséget.

– Na, lássuk, megtalálom-e a világítást – mondta Riley.

– Segíthetek.

Bran már felállt, az egyik karjával Sashát ölelte át, a másikat kinyújtotta, tenyerében a fénygömb bevilágította a szobát.

Sasha szíve repesett az örömtől, amikor meglátta a barátait, ugyanolyan érzés volt, mint amikor azt az éneket meghallotta. Sasha, a látó, napszőke hajával, égkék szemével és Bran, a jóképű varázsló, kezében a csodafénnyel. Riley egyik keze a csípőjén lévő pisztolyán, készenlétben, sötét, aranybarna szeme körbekémlelt, Doyle pedig, az ízig-vérig harcos már kivont karddal állt ott.

És ott volt Sawyer, az örök Sawyer, az utazó, iránytűjével a kezében.

Igaz, az utolsó ütközetben megsérültek, de most itt vannak együtt, biztonságban.

– Ez lesz mostantól az otthonunk? – kérdezte Sasha. – Nagyon szép hely.

– Hacsak Sawyer nem valahova máshová pottyantott le minket, szerintem ez az új főhadiszállás. – Riley, kezével még mindig a pisztolyán, eljött az ablaktól.

A szobában, egy hosszú kanapén színes párnák voltak, a kis asztalokon lámpák égtek. A padló napégette homokszínű kerámiacsempével volt kirakva.

Riley felkapcsolta az egyik lámpát.

– Hadd tájékozódjam, hadd győződjek meg arról, hogy a jó helyen vagyunk. Nem szeretném, ha a polizia meglátogatna minket.

Egy széles, boltíves ajtón kiment a szobából, és pár pillanat múlva fény özönlött be. Doyle a hüvelyébe rakta kardját, és a lány után ment.

– Itt van minden holmink, legalábbis úgy néz ki, hogy minden. Sőt mintha a cuccok zökkenőmentesebben landoltak volna, mint mi.

Annika kilesett. Nem tudta, mi lehet a neve annak a teremnek, amelynek hatalmas ajtaja a tengerre nyílt, a boltíves folyosó pedig más helyiségekbe. A közepén azonban ott volt minden csomagjuk.

Doyle elfojtott egy halk káromkodást, miközben felállította az oldalán fekvő motorját.

– Először a cuccot kellett ledobnom, nehogy arra essünk rá – mondta Sawyer. – Ez is telitalálat, ugye, Riley?

– Megfelel annak a leírásnak, amit kaptam – folytatta Riley. – Kell lennie egy nagy nappalinak, ahonnan üvegajtó vezet a… Tessék, itt is van.

Még több fény áramlott be, és mint ahogy Riley mondta, eléjük tárult egy nagy helyiség további kanapékkal, székekkel és mindenféle csecsebecsével. De a legjobb a hatalmas üvegfelület volt, amelyen át az ég és a tenger látszott.

Amikor Annika előrement, hogy kinyissa az üvegajtót, Riley megfogta a kezét.

– Ne! Még ne! Működik a riasztó. Megvan nekem a kódja, de mielőtt bármit is kinyitunk, ki kell kapcsolnunk.

– Itt a kapcsolótábla – szólt Sawyer.

– Pillanat – felelte Riley és a zsebéből elővett egy kis darab papírt. – Nem akartam a memóriámra bízni, hátha az utazás összezavarja az agyamat.

– A tér- vagy időváltás nem zavarja össze az agyat – szólt vigyorogva Sawyer, megveregette Riley fejét, miközben a lány beütötte a riasztó kódját.

– Na, most már mehetsz, Annika, nyisd ki.

A lány egy széles teraszra lépett ki, holdfényes éjszaka volt, a tenger illata keveredett a virágok és a citrom illatával.

– Jaj, de gyönyörű! Ilyen magasról még sosem láttam a tengert!

– De jártál már itt? Caprin?

– Igen, a tenger felől. Lentről, ahol kék barlangok vannak és mély a víz, benne régi-régi hajóroncsok. Jé, virágok! – kiáltott fel, és megérintette a hatalmas cserepekben pompázó, színes szirmokat. – Majd én öntözöm, gondozom őket. Ez az én dolgom lesz.

– Rendben. És igen, ez az a hely – mondta elégedetten bólintva, és csípőre tette a kezét. – Megint csak gratulálni tudok, Sawyer.

– Azért mindenesetre át kell vizsgálnunk. – Bran jelent meg az ajtónyílásban, sötét, fürkésző szemével az eget kémlelte.

Mert Nerezza gyakran jön az égből.

– A szokásos riasztón kívül még külön védelem alá helyezem – folytatta Bran. – Fájdalmat okoztunk Nerezzának, sok erőt vesztett, úgyhogy nem valószínű, hogy ma este támad, ha egyáltalán megtalál minket. De jobban fogunk aludni, ha egy bűvös réteggel bevonok itt mindent.

– Menjünk két csoportban – javasolta a jóképű, kemény vonású Doyle is, miközben egyetértőn bólogatott. – Menj végig a házon, és győződj meg róla, hogy minden biztonságos.

– Itt lent kell lennie két hálószobának, fönt további négynek, és ott is van még egy közös nappali. Nem olyan nagy és fényűző, mint az a villa volt, és a kert sem akkora.

– És Apolló sincs itt – tette hozzá Annika.

– Hát, az igaz – mondta mosolyogva Riley. – Hiányozni fog az a kutya. De van ebben a házban is elegendő hely, és jó a fekvése. Most felmegyek.

– Ja, hogy te akarod elsőként látni a hálószobákat.

Riley ránevetett Sashára, majd összevonta a szemöldökét.

– Jól vagy, Sasha? Mintha sápadt lennél.

– Csak a fejem fáj kicsit. A szokásos – mondta a lány, amikor látta, hogy mindenki őt nézi. – Már nem próbálok meg harcolni a látomásaim ellen, csak nagyon hosszú volt ez a nap.

– Az már igaz – vágta rá Bran, odavonta magához Sashát, és valamit súgott a fülébe, amitől a lány mosolyogva bólintott. – Mi is az emeletre megyünk – jelentette ki Bran, és a lánnyal együtt elvonult.

– Csalás! Nem ér a mágia! – indult neki a lépcsőnek Riley is.

– Hárman fent, úgyhogy hárman maradunk itt lent. Én inkább erre szavazok – mondta Doyle és körülnézett –, közelebb a kijárathoz.

– Mi ketten akkor lent – szólt Sawyer Annika nagy csalódására. – Közelebb a konyhához és a kajához. Nézzük csak, mink van.

Egymás mellett volt a két hálószoba. Nem akkorák, mint azok ott, Korfun, de kényelmes ágyak voltak bennük, és szép volt a kilátás is.

– Megteszi – jelentette ki Doyle.

– Megteszi – helyeselt Sawyer, miután kinyitott egy ajtót, ahol fürdőszoba volt, zuhannyal.

A tolóajtó nagyon tetszett Annikának, addig húzogatta ki és be, míg Sawyer le nem fogta a kezét.

Találtak egy másik helyiséget is, amit Sawyer bárnak nevezett, egy nagy tévé volt a falon (Annika imádta a tévét), egy hatalmas asztalon pedig színes golyók álltak csinos háromszögbe rendezve.

Annika végigsimította az asztal tetejét.

– Ez nem fű.

– Nem, hanem filc – mondta neki Sawyer. – Ez egy biliárdasztal, egy játék. Te szoktál játszani? – fordult oda Doyle-hoz.

– Ki az, aki megért pár évszázadot, és nem biliárdozott?

– Én csak néhány évtizedet éltem, de rengeteget játszottam. Muszáj lesz megmérkőznünk.

Volt még egy vendégfürdőszoba, aztán a konyha meg az étkező. Annika rögtön látta, hogy Sawyer igencsak meg van elégedve mindennel.

A fiú végigjárta a konyhát. Annika elnézte magas, vékony alakját, Sawyer mintha sose sietett volna. A lány bele akart túrni a fiú sötétszőke, napszítta hajába, és felsóhajtott, amikor belenézett abba a szürke szempárba, melynek olyan színe volt, mint a tengernek hajnalhasadtán.

– Az olaszok értenek a főzéshez, és az evéshez is. Remek a konyha.

Annika is tudott már egy kicsit főzni, megtanulta néhány fogás elkészítését, felismerte a nagy tűzhelyet és a sütőt is. A konyha közepén, egy szigeten volt a mosogató, ami lenyűgözte, és látott egy ablak alatt egy másik, szélesebbet is.

Sawyer kinyitotta az ételeket hidegen tartó nagy dobozt, igen, ez a hűtő, idézte fel Annika.

– Már tele van pakolva. Riley nem tud hibázni. Kérsz egy sört?

– Nagyon is – felelte Doyle.

– Te, Anni?

– Én nem vagyok oda a sörért. Nincs valami más?

– Vegyél ki magadnak egy gyümölcslevet. Vagy várj csak – mutatott egy tartóra. – Bor is van.

– Akkor bort kérek.

– Van bőven – szólt a fiú, majd kivett egy sörösüveget és egy másikkal megkínálta Doyle-t. Aztán odalépett egy bezárt ajtóhoz és kinyitotta. – Nézd csak, éléskamra, az is tele! Jó dolgunk lesz.

Az egyik fiókban talált dugóhúzót is. Dugóhúzó, milyen fura szó, gondolta Annika.

– Nem tudom, ki hogy van vele, de én mindjárt éhen halok. Nagyon kimerítő dolog ennyi embert ilyen messzire eljuttatni.

– Én is tudnék enni – helyeselt Doyle.

– Majd összedobok valamit. Riley-nak igaza volt, Sasha elég sápadt. Eszünk, iszunk, ellazulunk.

– Rendben, láss neki, én kimegyek és körülnézek – szólt Doyle, és hátán a kardjával kilépett egy másik üvegajtón.

– Segítek neked ennivalót csinálni.

– Nem akarsz szobát választani magadnak?

– Inkább segítenék – elsősorban azért, hogy addig is veled legyek, tette hozzá gondolatban.

– Na, jó, valami egyszerűt. Egy gyors tésztát vajjal és zöldfűszerekkel. És van… igen, van paradicsom és mozzarella – mondta, elővette a sajtot a hűtőből, és odaadott a lánynak egy paradicsomot a konyhapulton lévő tálból. Tudod még, hogy kell ezeket felszeletelni?

– Igen, nagyon jól tudok szeletelni.

– Akkor vágd fel, aztán keress egy tálat vagy tálcát – mondta Sawyer, és a kezével mutatta, mekkorára gondolt.

A fiúnak erős, de gyengéd keze volt. Annika szerint a gyengédség is az erő egyik megnyilvánulása.

– Kirakod a paradicsomot, rá meg a szeletelt sajtot – folytatta, és a lány nagyon figyelt. – Permetezd meg olívaolajjal – tette hozzá, és odaadta az üveget.

– A permet olyan, mint az eső, csak kisebb.

– Pontosan. Aztán fogod ezt – odament az ablakpárkányhoz, ahol a cserepek álltak, és letépett egy ágat tele levelekkel. – Ez a bazsalikom.

– Emlékszem rá. Illatos.

– Aha. Vágd össze, mindenre szórj egy kicsit, majd őrölj rá borsot, és annyi.

– Annyi.

– Azaz hogy kész.

– Kész leszek én is mindjárt.

Annika befonta derékig érő fekete haját, majd feltűzte, és munkához látott. Sawyer vizet tett fel forrni, töltött a lánynak a borból, és kiitta a sörét.

Annika szerette ezeket a csendes együttléteket, megtanulta értékelni őket. Tudta, és el is fogadta, hogy vár még rájuk harc, további fájdalom. De cserébe ajándékot kapott, azt, hogy lába nőtt, amivel kimehetett a tengerből a szárazföldre, még ha csak rövid időre is. Meg a barátokat, akik az aranynál is többet értek számára. És a küldetését, ami az öröksége és a kötelessége.

De legfőképpen Sawyert, akibe már akkor is szerelmes volt, amikor a fiú még azt sem tudta, hogy ő létezik.

– Szoktál álmodni, Sawyer?

– Hogy micsoda? – A fiú odanézett, de inkább a lábasra figyelt. – Persze, persze, mindenki szokott.

– Szoktál arról álmodozni, azokról az időkről, amikor majd teljesítettük a kötelességünket, amikor majd meglesz mindhárom csillag? Amikor már biztonságban leszünk Nerezzától, és nem kell többet harcolnunk?

– Ha épp a kellős közepében vagyunk, nehéz ennyire előre látni. De igen, szoktam erre gondolni.

– És mi az, amire a legjobban vágysz, ha majd végeztünk?

– Nem tudom. Olyan régen része már az életemnek a keresés meg a harc.

Sawyer elgondolkodott, egy pillanatra még azt is abbahagyta, amit csinált. Annika arra gondolt, a figyelem is a fiú egyik erőssége.

– Szerintem mind a hatan beérnénk azzal, hogy tudjuk, mindent megtettünk, amit kellett, és csak ülnénk egy napsütötte tengerparton, felnéznénk, és meglátnánk a csillagokat. Ott azon a helyen, ahol lenniük kell. És mi tudnánk, hogy mi csináltuk. Ez elég szép álomnak is.

– Nem vágysz gazdagságra? Hosszú életre? – kérdezte a lány, és a fiúra nézett. – Vagy egy nőre?

– Ha lenne egy csodalámpám, hülye lennék, ha mindezt nem kérném – felelte Sawyer, elhallgatott, beletúrt kócos szőke hajába. – De hát a barátaim, a harcostársaim. És a napsütötte tengerpart. Az épp elég. Ja, még egy hideg sör, és akkor tökéletes is lenne.

Annika épp mondott volna valamit, de ekkor Doyle lépett be az ajtón.

Magas volt, izmos, mégis könnyű járású.

– Nincs annyi hely a kinti gyakorlatozáshoz, mint Görögországban volt, de van egy citromliget, amit tudnánk használni, és jobban el is vagyunk zárva a külvilágtól, mint gondoltam. Meg persze Bran is hozzá tud mindehhez tenni valamit. Van kert is, kisebb, mint ami Korfun volt, és a teraszon cserepekben fűszerek meg paradicsom nő. Kint is van egy nagy asztal az étkezéshez, fölötte szőlőlugas. Árnyékos, de talán odajönnek a méhek. És van medence is.

– Igazán?

– Igen, bár ez is kisebb, mint Korfun. Épp az út mellett van, lehet, azért ültettek a telek mindkét oldalán fákat, mert kicsit el akartak zárkózni. Mindegy neked, melyik hálószobát választod?

– Persze, válassz csak te.

– Rendben, megyek a holmimért.

Alighogy kilépett, Riley jött be.

– Hát ti gondolatolvasók vagytok – mondta, odalépett Annikához és átölelte a derekát. – Éhen halok. Mit eszünk?

– Sawyer tésztát főz, én meg paradicsomot készítettem sajttal, olajjal, fűszerekkel. Eszünk, iszunk, ellazulunk.

– Benne vagyok.

– A barátod barátja jól telepakolta az éléskamrát – mondta Sawyer Riley-nak.

– Igen, azzal még tartozunk neki. Sört vagy bort kérjek? – Aztán, hogy megkönnyítse a döntését, belekortyolt előbb Sawyer sörébe, majd Annika borospoharába. – Nem könnyű választás. Tészta lesz, tehát maradok a bornál. Bran és Sasha megelőztek, övék a nagy hálószoba, persze, ketten vannak rá, úgyhogy rendben van.

– Mi Doyle-lal itt lent vackolunk be. Két szoba, fürdőszoba. Megteszi.

– Remek. Annika, te választhatsz a fenti két szoba közül, és Sashának meg Brannek még mindig marad hely a műterem és a varázsműhely számára. Fent is vannak teraszok. A partra innen nem tudunk legyalogolni, de van kábelvasút.

– Mi az a kábelvasút? – tudakolta Annika.

– Olyasmi, mint a vonat, csak a levegőben jár. Fizetsz, és akkor bemehetsz vele a városba, vagy közelebb a parthoz, vagy…

– Szeretnék azzal utazni! Mehetünk holnap?

– Lehet. Innen jókora séta Anacapriba az üzletekhez, és meredek felfelé az út. Capri városába busszal vagy taxival lehet menni, vagy nagyon sokat kell gyalogolni. Anacapriba nem lehet autóval behajtani. Ha kell, találok kocsit, de akkor azt le kell tenni Capriban. Itt általában gyalog vagy tömegközlekedési eszközön járnak az emberek. Gyorsan megnézem kint, mennyire biztonságos a hely.

– Doyle épp az imént ellenőrzött mindent – mondta Sawyer, és spagettit rakott a forró vízbe.

Riley bizonytalanul nézett az ajtóra, majd megvonta a vállát. – Akkor nincs értelme annak, hogy a nyomába eredjek.

– Van medencénk is – közölte Annika.

– Aha, tudom, és ki is próbálom, még mielőtt átváltoznék. Asztal is van kint, ugye? Együnk a szabadban!

– Benne vagyok, terítsünk meg.

Riley öntött magának egy kis bort, és Sawyerra emelte a poharát.

– Nagyon is benne vagyok. – Aztán elővett még egy poharat, amikor meglátta, hogy Sasha és Bran is megjött. – Tessék, egy kis bor majd színt visz az arcodba.

– Nagyon szeretnék egy kis bort. És ennivalót is. Sawyer, Annika, isteniek vagytok!

– Olasz sör? Azt szívesen iszom – mondta Bran, és kivett egy dobozzal a hűtőből. – Doyle hol van?

– A mi halhatatlanunk bepakol – felelte Sawyer, és megkeverte a zubogó vízben a tésztát. – Mi a két lenti hálószobát foglaltuk el.

– No, Annika, akkor te válassz fent.

– Riley mondta, hogy nektek kell még egy szoba a festéshez és a varázslatokhoz. Válasszatok ti, nekem jó lesz, ami marad.

– Ha tényleg mindegy neked, akkor a mienkkel szemközti szobát szeretnénk. Az a kisebb a kettő közül, de elég nagy arra, amire kell. A tied meg a tengerre néz. Jó lesz a tenger látványával elaludni és ébredni.

Annika elérzékenyülten bújt oda Sashához.

– Köszönöm.

– Az enyém a szemközti szoba – mondta neki Riley. – Én is szeretem a tengerpartra nyíló kilátást, de a citromliget sem rossz.

– Meg aztán őrködhetsz a ház hátsó része felett is – tette hozzá Bran.

– Ráadásul. Akkor kint fogunk enni, mihelyt megtalálom a tányérokat.

A tányérok is épp olyan színesek voltak, akárcsak a párnák. Sashával kimentek és megterítettek, Annika pedig nagy gonddal megfűszerezte az ételt.

– Jól csinálom? Úgy, ahogy kell?

Sawyer a tálra nézett.

– Tökéletesnek tűnik. Csak pár perc kell nekem, míg összeállítom a többit.

– De hát gyertya is kell, meg virágok! – kiáltott fel Annika, és kiszaladt, hogy az ő fogalmai szerint rendesen megterítsen.

Sawyer megkóstolta a tésztát, és elzárta a gázt alatta.

– Sasha jól van?

– Talán kicsit jobban megviselte a dolog, mint minket, de ha eszik és pihen egy kicsit, rendbe fog jönni – mondta Bran, majd meglátta az épp belépő Doyle-t. – A házat és a telket elláttam védelemmel, de majd még egyszer megcsinálom, mielőtt lefekszünk aludni. Nerezza előbb vagy utóbb megtalál minket, és biztos nagyon dühös lesz.

– Megtalál minket – helyeselt Sawyer, miközben leszűrte a tésztát. – De arra sokkal nehezebb lesz rájönnie, hogyan és hova rejtetted el a Tűz csillagát.

– Ebből arra következtetek, hogy legközelebb elszántabban támad – szólalt meg Doyle, felemelte a sörét, és egy hajtásra lehúzta. – A helyében én azt gondolnám, hogy eleinte alulbecsültem az ellenfelemet. A büszkesége miatt fog nagyobb és véresebb támadást intézni ellenünk.

– És lehet, hogy okosabbat is – tette hozzá Bran. – Eddig ugyanis jobbára csak a düh és az erőszakosság vezérelte. Bármibe került is nekünk az összecsapás, neki többe volt. Ha van esze, legközelebb inkább a stratégiára összpontosít, semmint a puszta erőre. Erre is fel kell készülnünk.

– Most ennünk kell – mondta Sawyer, egy tálba rakta a tésztát, vajat tett hozzá és megszórta az előkészített zöldfűszerekkel. – És alvásra is szükségünk van.

– Jól beszélsz. Ráadásul, ha röviden is, azt is meg kell ünnepelnünk, hogy épségben, biztonságban és együtt vagyunk.

– És készen állunk a következő csillag keresésére.

Bran Doyle felé bólintott.

– A következőre. A Vízé-e vagy a Jégé, nem tudhatjuk, most még nem. De a sors küldött minket ide, ahol a páratlan Riley fedelet biztosított a fejünk fölé, ágyat, ennivalót. Holnap elég lesz megterveznünk a stratégiánkat, ugye?

– Elégnek kell lennie, hiszen kész a vacsora. Hozd légy szíves azt a tálcát. És a bort is. Nekem meg jólesne még egy sör.

Sawyer kilépett a citromillatú éjszakába, ahol a Hold sarlója lágy, kék fénnyel vonta be a vizet és a földet.

Annika, hiszen ő már csak ilyen volt, szalvétából virágcsokrot készített, és gyertyákat szedett össze az asztalra.

– Nem találtam a… – nem jutott eszébe a szó, így aztán csak gesztusokkal utánozta a gyufa sercegését.

– Gyufát – sietett a segítségére Sawyer.

– Hagyd, majd én – szólt Bran, csettintett az ujjával, mire lángra lobbant az összes gyertya és teamécses.

Annika nevetve tapsolt, majd odaszaladt és megölelte Brant.

– Sashát és Riley-t is megöleltem. Mind itt vagyunk együtt, ezen az új helyen – mondta, megfordult, átfogta Doyle nyakát, és még egy mosolyt is kicsalt tőle. – Van finom vacsoránk, és vannak jó barátaink.

Utolsónak odafordult Sawyerhoz, megölelte és beszívta az illatát, azt a csak rá jellemző illatot. – Nerezzának nincsenek barátai, nem lehet az övé, ami a miénk.

– Neki nem kell az, ami nekünk van.

Sasha bizonytalanul felállt. Szeme elsötétült, észrevehetően többet is látott, mint a tengert és a félholdat.

– Nem, ő nem akar barátokat, sem szerelmet, sem szeretetet. Ő maga a hazugság, a mohóság, a nagyravágyás, ő maga a sötétség. Most dühöng, mert megismerte a fájdalmat. Ám nemsokára kidolgozza a tervét, és jön. Szomjazik a vérre. A mi vérünkre, mert semmi más nem oltja a szomját. Jönni fog, bármennyire lefüggönyözzük is ezt a mi világunkat. A Mindenek Gömbje elvezeti őt hozzánk. És Nerezza társra fog találni, aki segít neki levadászni minket. A mohóság elvakít és megköt. A vérrel megpecsételt alku során az isten megszállja az embert, az ember pedig az istent. Új csatákat vívnak ezen a szigeten, ezeken a vizeken, ének és sóhajok kíséretében. Vér folyik majd, fájdalom sajog. És az áruló kacag.

Ezen a szigeten, ezeken a vizeken, az énekek és a sóhajok vizén az ártatlanokat és bátrakat várja a tiszta kék csillag. A Víz csillaga nem könnyekből áll, de mielőtt megtaláljuk, sok könnyet ejtünk még.

Sasha megszédült, és fehér volt, akár egy kísértet. Bran átölelte, és szorosan magához húzta.

– Vegyél nagy levegőket, fáidh!

– Nem küzdöttem ellene. Esküszöm, nem próbáltam meg leállítani. Csak… csak minden kicsit furcsa volt.

– Lehet, hogy a helyváltoztatástól. Soha még nem utaztam látóval, semmi hasonlót sem éltem át – mondta Sawyer.

– Lehet, hogy a látomásnak… hogy is mondjam… utol kellett téged érnie. Kérsz egy kis vizet? Hozok.

– Nem, nem, köszönöm, már jobban vagyok – szólt Sasha nagyot sóhajtva. – Igazán jobban. Szédültem, de most már elmúlt. Szóval igen, lehet, hogy az utazás tette. Meg hát micsoda egy napunk volt! Le kell ülnöm.

– És enned is kell – mondta Annika, tésztát szedett egy tányérra, és vett a paradicsomból, meg a mozzarellából is. – Meg kell ezt enned.

– Meg is fogom, mindnyájunknak ennünk kell. Az egész olyan gyorsan jött, mintha nekem szaladt volna. És hát kegyetlen volt. Úgy éreztem, benne vagyok. Éreztem a dühét, a pusztításvágyát. Most nemcsak bántani vagy megölni akar, hanem el is pusztítani.

– Azt is mondtad, új társra fog találni. Egy emberre.

– Igen, de nem tudom, ez férfit jelent-e vagy csak azt, hogy ember, ha találni fog egyáltalán valakit, aki a szövetségese lesz.

– Az után, hogy egy isten ellen harcoltam – szólalt meg Doyle –, nem izgat különösebben, hogy egy halandóval kell elbánnom.

– Mondja az, aki nem tud meghalni – vágott közbe Riley. – Az emberek okosak, ravaszak, veszélyesek. Ha Nerezza lepaktál egy halandóval, az azért lesz, mert használhatónak tartja. Ne bízd el magad.

Sawyer odanyújtotta a tálat Annikának.

– Na, most legalább már tudjuk, melyik csillagot keressük Capriban és a környékén. A Víz csillagát. Ennek kiderítését már levehetjük a listáról.

– Kék és szépséges. Földöntúlian kék. Nem tudom, festékkel vissza tudom-e adni azt az árnyalatot. A Tűzcsillag villogott, égetett, ez pedig… – a lány egy pillanatra lehunyta a szemét. – Izzott, és mintha… hullámzott volna. Ja, talán mert a Víz csillaga.

Sasha spagettit tekert a villájára, megkóstolta, majd ismét lehunyta a szemét.

– Jaj, de finom ez, Sawyer. Épp, amilyennek lennie kell. Majd reggel én leszek a konyhán.

– Nem, megcsinálom. Neked szabad lesz a reggeled.

– De már tudok segíteni.

– Ráadásul – mondta a fiú, és Annikára nézett –, megvan nekem a kuktám, készséges és ügyes.

– Ezt én csináltam – szólt Annika, és óvatosan szedett a salátából. – Nagyon finom.

– Baromi finom – kontrázott Riley, és vett még a tányérjára. – Holnap elkezdek utánanézni a dolgoknak. Lehet, hogy kézenfekvő a Víz csillagát a vízben keresni, de ne feledjétek, az első is ott volt. Ismerek errefelé néhány barlangot, vízen és a szárazföldön egyaránt. Majd még utánajárok.

– Te is beszéltél egyszerre vízről és szárazföldről is – szólalt meg Bran. – Meg énekekről és sóhajokról.

– Mint amikor repültünk.

– Hogy micsoda?

– Na, jó, nem repültünk – mondta Annika Sawyernak. – Csak olyasmi volt, mint repülni, vagy amit én annak gondolok. Szóval az utazáskor. Amikor idehoztál minket. Énekek és sóhajok.

– Miféle énekek és sóhajok, Annika? – szegezte rá sötét pillantását Bran.

– Hát te nem hallottad őket?

– Nem – felelte Bran, és az asztal körül ülőkre nézett. – És nem hiszem, hogy a többiek hallottak bármit is.

– Én csak a tornádó hangját – mondta Riley, és bár figyelt Annikára, nem hagyta abba az evést. – Volt már szerencsém párat átélni, és nekem a Sawyerral való utazás arra hasonlított. Te viszont éneket és sóhajokat hallottál.

– Csak egy pillanatra. Nagyon szép volt, olyan… – a szívére tette a kezét. – Megnőtt tőle a szívem. Fújt a szél, meg annyi szín és fény… nagyon izgalmas volt. Aztán az énekek, de nem hallottam őket végig. És sóhajok, de nem szomorúak, egy kicsit sem bánatosak. Édesbúsak inkább. Mondják ezt így?

– Talán a sellőlány hallja csak – mondta Riley. – A Víz csillaga meg a sellőlány. Érdekes. – Vett még a tésztából és elmosolyodott. – Kell majd még egy csónak. Intézkedem.

Később, amikor már elcsendesedett a ház, amikor már az összes barátja aludt, Annika kilépett új szobája teraszára. Vonzotta a tenger, hiszen ő is a tengerből jött. Azt kívánta, bárcsak lerepülhetne oda, bárcsak egy kicsit úszhatna lent, a mélyben.

Ám a tengernek még várnia kell.

Most két lába van, és ő nagyra értékelte ezt, igaz, miután elárulta a többieknek, hogy ő micsoda, hiszen kénytelen volt, tudta, már csak kevés időt tölthet el velük. Ketyegett az óra.

Felnézett a holdsarlóra, és azt kívánta, ha majd el kell hagynia őket, hadd énekeljen és sóhajtozzon tovább Sawyer szívében. Ó, bárcsak a fiú is érezné, csak egyetlen napig, amit ő érez!

De első a kötelesség, és Annika nem hátrál meg. Titkon azt remélte, hogy sikerül a küldetése.

És hogy megismeri a szerelmet, mielőtt örökre visszatér a tengerbe.

MÁSODIK FEJEZET

ANNIKA KORÁN ÉBREDT. Az egyik legszebb ruháját vette fel, azt, amelyik oly lágyan fodrozódott a lába körül, már csak azért is, hogy emlékeztesse, van lába. Lesietett a konyhába.

Ő akarta megfőzni a kávét. Korfun, a villában megtanulta, hogyan kell elkészíteni, és szeretett olyan dolgokat csinálni, mint a többiek. Ebben az új házban azonban új volt a kávéfőző is, kellett hozzá kis idő, míg kiismeri.

De szeretett rájönni a dolgokra.

Úgy gondolta, ma igazi virágot tesz az asztalra, kiment hát a kertbe, ám akkor meglátta a medencét, ahogy a sápadt kék víz csillog a nap első sugaraitól.

A tenger túl messze van a reggeli úszáshoz, gondolta, de ez, ez itt van. A kertet fák szegélyezték, akár valami zöld fal. Annika különben sem értette, mit vacakolnak az emberek annyit a testükkel. Az is olyan természetes, mint a haj vagy a szem, vagy az ujjak, nem kéne olyan buzgón rejtegetni.

Vágyakozott a víz után, és nem látta értelmét, hogy felmenjen a fürdőruhájáért. Levette a ruháját, egy székre dobta és ugrott.

A víz átölelte, gyengéden, mint egy anya, kedvesen, mint egy szerető. Annika végigsiklott a medence fenekén, nyitott, tengerzöld szemében örömfények gyúltak. Boldogan úszott végig, majd vissza, aztán elrugaszkodva a medence fenekétől, tótágast állt, a két lába az ég felé ívelt.

Majd, amikor újra a vízbe merült, már sellőfarka volt.

Sawyer, kávésbögrével a kezében szinte kővé dermedt a medence partján.

Azért jött ki, hogy megnézze, ki az, aki már ébren van, ki tette fel a kávét. Azonnal tudta, hogy Annika az, amint meglátta a lábakat, azt a két hosszú, matt arany, tökéletes lábszárat.

Aztán mintha színes ékkövek szikráztak volna a lábak körül, majd csillogó farokuszonnyá változtak.

A fiúnak elállt a lélegzete. Mert hiába tudta, hogy Annika sellőlány, más volt látni is az átváltozását. Sawyer egyszerűen nem kapott levegőt. Aztán felbukott a lány is, szépséges arca ragyogott, ahogy két karja kinyújtva szikrázó farkával csapkodta a vizet.

A levegőben homorított egyet – anyaisten, nem volt rajta semmi a farokuszonyon kívül –, majd alámerült a medence vizébe. Sawyer teste azonnal reagált, hiszen melyik férfi ne reagálna egy csodás testű, meztelen sellőlány láttán. A fiú megpróbált mint nővérére gondolni rá, de nem ment. Aztán úgy döntött, a csapattársának fogja nevezni.

De azt meg kell akadályozni, hogy itt csapkodjon azzal a döbbenetes uszonyával. Hiszen megláthatják a szomszédok.

Annika ismét felbukott, nevetve lebegett a víz színén. Sawyer erőt vett magán, hogy ne nézze a mellét, de csak nagy sokára sikerült az arcára összpontosítania. Annika lehunyta a szemét, arcán nyugodt mosoly, úgy lebegett a vízen, csak a farokuszonya ficánkolt kicsit.

– Annika!

A lány kinyitotta szemét, és rámosolygott a fiúra.

– Jó reggelt, Sawyer! Akarsz velem úszni?

Ó, istenem, de még mennyire! Jaj, istenem!

Nem lehet, nem szabad, nem fogok.

– Nem, most nem. Te pedig… szóval te most azzal az uszonyoddal nem jöhetsz ki. Láb nélkül és meztelenül! Valaki megláthat.

– Itt ez a sok fa, eltakarnak, és még olyan korán van.

– De a fáknál magasabban is vannak ablakok. Ha valaki pont jókor néz oda…

– Ó – sóhajtotta a lány, behúzta a sellőfarkát a víz alá, és akkor a fiú egyszer csak megpillantotta a kapálózó lábakat. – Nem akartam, de annyira jó érzés volt, hogy megfeledkeztem róla.

– Jól van, csak ne… Ne gyere ki.

Sawyer megrettent, ahogy a lány a medence sekély vége felé úszott, majd felállt. Az a tökéletes test, vékony… és vizes, csak úgy csillogtak a vízcseppek az aranybarna bőrén.

Megőrülök érte, gondolta Sawyer.

– Majd… mindjárt hozok egy törülközőt. Ne gyere ki csak így… várj.

Sawyer berohant a házba. Tudta, a kávé nem segít a kiszáradt torkán, hiszen alig tudott nyelni is, amikor meglátta, ahogy a lány haja ráhull pompás melleire.

A fiú ezertől hármasával visszafelé számolt, de még így is kellett neki egy perc, hogy összeszedje magát, hiszen ember volt, esendő, majd elővett egy strandtörülközőt a konyha melletti tárolóból.

A lány engedelmesen álldogált ott, ahol az imént hagyta.

– Ezt… tekerd magad köré. Aztán öltözz fel.

Sawyer nem látott mást a medence partján, csak a lány ruháját, amiből tudta, úgy vette fel, hogy nem viselt alatta semmit. És hát erre sem volt okos dolog gondolnia.

Egy citromfát bámult, miközben átnyújtotta a lánynak a törülközőt.

– A nők miért takarják el mindig a felsőtestüket, és a férfiak miért nem mindig?

– Mert nekünk nincs… nektek meg van.

– Mellünk – fejezte be a lány, amikor kilépett a medencéből és maga köré tekerte a törülközőt. – Van, hogy a sellők is viselnek kagylót a mellükön, de csak divatozásból.

Sawyer odapislantott, és megkönnyebbülve látta, hogy Annika mindent eltakart magán.

– Sellődivat?

– Igen. Mi is szeretjük a díszeket. Megfőztem a kávét.

– Igen, jó, köszönöm – mondta a fiú, felvette a csészét az asztalról, és belekortyolt. Nagyon erősre sikerült, de Sawyer nem bánta. – Ha úszni mégy, fel kell venned fürdőruhát, és inkább tartsd meg a lábadat.

– Bocsánat.

– Nem, ne kérj bocsánatot – mondta a fiú, és megint megkockáztatott egy oldalpillantást. Már ruha fedte a lány karcsú alakját, hosszú, nedves haja csillogott a napfényben. – Döbbenetes. Nagyon szép vagy. Furcsa lehet láb nélkül úszni.

– Szeretem a lábamat.

– Hát igen, elég jók. Ha majd szerzünk csónakot, és jó messzire kievezünk, akkor beúszhatsz uszonnyal is, de a medencében, fényes nappal, jobb, ha nem teszed.

– Egy pillanatig csak a reggelre gondoltam, erre a kis medencére, és sütött a nap.

– Egy nap majd felvirrad.

A lány belenézett a fiú szemébe.

– Hiszel ebben?

– Igen, hiszek.

– Akkor nem lehetek szomorú. Segítek megcsinálni a reggelit, megterítem az asztalt. Mit készítesz?

– Hát, ahogy most el vagyunk látva, akármit. Mit szeretnél?

– Választhatok?

– Hát persze.

– Akkor csinálnál olyan kereket, tudod… de ne azt a vastagot… és tennél bele valami finomat?

– Palacsintát?

– Igen! Azt tudnál csinálni?

– Meglesz.

Annika nagyon szeretett a konyhában foglalatoskodni. Annyiféle illat, szín és íz! Sawyer azt mondta, lesz sült szalonna és tojás is, a palacsintába meg őszibarackot tesz, rá mézet, hogy finom édes legyen.

A lány segített összekeverni a tésztát, a fiú pedig megtanította palacsintát sütni, és azt is hagyta, hogy egyedül kipróbálja. Amikor épp sütötte, Sasha lépett be.

– Remekül időzítettem, már mindenki sürög-forog. Isteni illatok szállonganak itt!

– Palacsintát sütök.

– Mesés! – kiáltott fel Sasha, odament, átfogta Annika derekát, és figyelte egy kicsit. – Nagyszerűen csinálod!

Sasha elvett egy kávéscsészét.

– Megterítsek?

– Jaj, az asztal! Elfelejtettem a virágokat. És kell tányér, pohár, szalvéta meg…

– Kiviszem a tányérokat – mondta Sasha.

Annika beharapta az ajkát igyekezetében, és bólintott, miközben egy palacsintát óvatosan a tányérra csúsztatott.

– Jól csináltam?

– Tökéletesen – felelte Sawyer.

– Most mennem kell virágot szedni.

Amikor kiszaladt, Sasha nekidőlt a konyhapultnak.

– Annika mellett nem unalmasak a terített asztalok.

– Sasha, valahogy elmagyaráznád neki, hogy ne ússzon meztelenül, különösen nappal ne?

– Miért? Azt csinálta?

– Nem volt rajta semmi, csak a farokuszonya.

– Hűha!

– Nem történt semmi baj, és azt hiszem, megértette, amit mondtam neki, de talán… tudod, egy másik nő… Azt hiszem, Korfun minden reggel lement a partra, és kiúszott meg lemerült, tudod, ez a rítus, gondolom. De itt…

– Elmondom majd neki, biztos megérti. Kell segítség?

– Van, kösz.

– Kávé, kávé és megint csak kávé – motyogta Riley, ahogy a konyhába botorkált. Öntött egy bögrébe, beszívta az illatát, és kortyolt egyet. – Azt a mindenit! Ez aztán kávé!

– Kinő tőle a mellszőröd, mi? Ja, nem, ahhoz neked a holdfény kell.

– Rémes vagy – mondta Riley, kikapott a tányérból egy palacsintát és a szájába tömte. – Jó.

– Még negyedórát adjatok, és jobb is lesz.

Sasha kivitte a tányérokat, majd bejött a poharakért, közben Branbe ütközött, aki hosszan megcsókolta. Mire visszament, Annika már nekilátott a terítésnek.

Egy üres cserepekből rakott torony köré félkörben helyezte el a tányérokat. A felső cserépből színes szalvéták hullámalakban ömlöttek ki. Az alján, virágok közt, szép kavicsokból egy kis medencét rakott ki a lány.

– Szivárványvízesés – mondta Sasha.

– Igen, az! És a víz táplálja a kis kertet. Virágzik a víz, lehet a virágok közt úszni.

– De szép gondolat!

– Ez egy boldogságos hely, ahová nem ér el a sötét. Szerintem kell lennie egy helynek, ahová Nerezza nem juthat el – jelentette ki Annika, majd a Brantől kapott varázskarkötőire esett a pillantása. – Egy hely, ahol senkinek sem kell harcolnia.

– Meghátrálásra kényszerítjük a sötétséget, Anni. Lehet, hogy csak ennyit érhetünk el, de ez fontos dolog.

– Igen, fontos. És fontosak a barátok. Mi, jó barátok most megreggelizünk a Víz csillaga keresésének első napján.

Szivárványos vízeséssel a terített asztalon.

Reggelinél csupa gyakorlatias dologról beszélgettek, arról, hogy felfedezik a környéket szárazon és vízen, meg hogy kinek mi lesz a dolga a ház körül.

– Itt nem vagyunk annyira elszigetelve – mondta Bran. – Kéne egy jó kis fedőtörténet. Barátok vagyunk, akik együtt vakációznak?

– Mondjuk, inkább munkával egybekötött nyaralás – felelte Riley, és tojást szedett a tányérjára. – Mindig jó, ha az ember megpróbálja az igazat mondani. Én régész vagyok, tanulmányt írok, kutatok, úgyhogy ha kérdezősködöm, nem lesz túl feltűnő. Olaszul jobban tudok, mint görögül, elboldogulok. Hát ti?

– Io parlo italiano molto bene – közölte Doyle, és felvágott egy palacsintát.

Riley-nak felszaladt a szemöldöke.

– Igazán?

– Sì. Elég sok időm volt a nyelvtanulásra.

– Jól fog jönni, ha tolmácsra lesz szükségünk. Elintézek pár telefonhívást, felveszem a kapcsolatot néhány emberrel. Csónak kell majd meg búvárfelszerelés.

– Ezt a részét te intézed – mondta neki Sawyer. – Neked remekül megy.

– Az egyik különlegességem.

– Nem ártana egy kocsi vagy kisteherautó – jegyezte meg Bran. – Lehet, hogy messzebb kell majd mennünk a szárazföldön.

– Majd meglátom, mit tehetek.

– Én meg akár itt is hagyhatom a motoromat, amíg nem lesz rá szükség, és kint a ligetben kialakítok egy edzőpályát. A fák jól takarnak – mondta Doyle. – Sok errefelé a domb, ahol kirándulhatunk.

– Én szeretek kirándulni – szólalt meg Annika, és bekapta az utolsó mézzel bevont barackot is. – Nem kirándulhatnánk a tengerpartra?

– Talán majd később – felelte Bran. – Ha Sawyer tud segíteni Doyle-nak az edzőpályánál, nekem lenne egy kis dolgom.

– Benne vagyok.

– Annika, gyere, míg Sasha és Riley elmosogatnak és összetakarítanak itt, nekünk gyűjtenünk kell még gyógynövényeket. Te intézd a telefonjaidat – fordult oda Riley-hoz –, az a te feladatod.

– Tanulmányoznunk kéne a környék térképét is – szólt közbe Doyle –, és ki kell dolgozni a stratégiát.

– Szerintem is. Csinálnál egy új táblázatot a ház körüli teendők beosztásával?

– Ahogy végeztem a konyhával.

– Rendben, hajrá csapat – mondta Riley, és tapsolt egyet. – Kezdjünk hozzá!

Annika szeretett Brannel együtt dolgozni, és nemcsak a türelméért, hanem mert elbűvölte a varázslat. Neki nem voltak ilyen képességei, de Korfun Bran megmutatta, hogyan kell virágszirmokat vagy leveleket összetörni, meg lemérni a gyógynövényeket.

Bran tudott fegyvert készíteni, mint például azt a fényből és erőből álló főzetet, amellyel sikerült legyőzniük Nerezzát és vadállatait. Be tudta hívni a villámokat, és ügyesen használta őket, úgy, mint más a pisztolyt, íjat vagy kardot. Annika a tanúja volt annak, mire képes Bran, és úgy vélte, neki van a legnagyobb varázsereje. Még nagyobb, mint a tengeri varázslóé.

Bran azonban sok időt szánt a gyógyítás mesterségének is. Sokan félnek a sebek látványától, de Annika csak azt látta, hogy szükség van rá, és büszkeség töltötte el, amikor Bran azt mondta neki, van tehetsége a gyógyításhoz.

A lány nem akart harcos lenni, bár elfogadta a háborút. Fegyverei a gyorsaság és a mozgékonyság voltak vízben és szárazon egyaránt, varázskarperece pedig védekezésre és támadásra egyaránt jó volt.

Amikor Sasha is csatlakozott hozzájuk, Annika elnézést kért, és távozott. Hiszen ők ketten szerelmespár, és a szerelmesek együtt töltött ideje drága. Bejárta a házat, ismerkedett a szobákkal.

Riley hangját követve belépett az egyik fényárban úszó szobába, ahol a lány fel-alá járkált és angol–olasz keverék nyelven hadart valamit.

– Che cazzo, Fabio! Miféle üzlet ez? Minimum két hét, de valószínűbb a négy vagy hat hét. Stronzate. Ne próbálj meg átverni. Egy idegentől jobb árat kapok. Igen, azt fogom tenni, és talán majd, míg itt vagyok, felveszem a kapcsolatot anyáddal is. Van egy kis megbeszélnivalónk, úgy rémlik, kezdenek visszatérni az emlékeim arról a nápolyi estéről. Neked is, amico?

Aztán Riley csak hallgatott, hallgatott, miközben elégedett mosoly ült ki az arcára.

– Quanto? Na, így már valamivel jobb, de… hát tényleg hiányzik nekem, hogy társalogjak anyukáddal. Ja, hogy ez két hétre lenne? Na, ne mondd! Ha megy a dolog, a letétet úgyis megtarthatod. Mi az?

Riley hátravetette a fejét, és felkacagott.

– Ó, kicsim, azt te csak szeretnéd, hogy megszorongassam a töködet. Minimum négy hét, és áll az alku. Holnap érte megyek. Aztán legyen rendben az a csónak, és ne felejtsd el, hogyan mentettem ki a seggedet Nápolyban a tűzből! Akármikor vissza is vihetlek. Na, ciao.

Befejezte a beszélgetést, és odalépett Annikához.

– Adj egy ötöst.

Amikor Annika csak nézett, Riley megint elnevette magát.

– Üss a tenyerembe! Teljes siker! Van csónakunk, és lealkudtam az árát. Jól megszorongattam a kis szarházi tökét.

– Milyen tököt?

Riley a lágyékára mutatott.

– Hát azt, ni.

– Ó, igen. Ismerem. De hogy szorongattad meg, ha… ja, értem, ez egy szólás.

– Igen, kezded érteni. A búvárfelszereléssel nem volt gond. Az Fabio unokahúgáé, Anna Mariáé, ő pedig nem kér sokat. És belementem volna abba is, amit Fabio kért, ha nem akarja előbb ő megszorongatni az én tökömet. Na, mindegy már – mondta végül, zsebre tette a telefonját, és megdörzsölte a kezét. – Ezzel megvolnánk. Van az egyik barátnőm barátjának egy nővére, aki sörért meg benzinért kölcsönadja a kisbuszát, ha kell.

– És hol vannak a többiek?

– Sasha és Bran varázslással foglalkoznak, Sawyer meg Doyle pedig a ligetben csinálják a gyakorlóteret.

– Akkor jó. Neked meg nadrágot kéne venned.

– Nadrágot?

– Igen, azt a térdig érőt. Aminek zsebe van, meg a trikót, amit belegyűrhetsz. Nekem is kell edzenem, gyere velem. Dolgozunk a közelharcos technikádon, de ebben a ruhában nem tudsz szaltózni meg ugrándozni, különösen, hogy semmit nem viselsz alatta.

– Én jobban szeretem a ruhát, mint a nadrágot.

– Az lehet, de ha edzeni indulsz, és kézen átfordulást kell csinálnod, akkor villantasz.

– Villantok?

– Igen, kilátszik mindened, tudod, ott. Ott, amit mi, akár jó ez, akár nem, el szoktunk rejteni. Talán majd szerzünk neked biciklisnadrágot, és akkor aláveheted a ruhád alá.

– Biciklisnadrágot.

– Majd utánanézünk. Most azonban eredj és öltözz át, és nézd meg, hogy Bran tudja-e nélkülözni Sashát. Neki is kéne edzenie.

– De már jobban csinálja.

– Igen, jobban – helyeselt Riley, ahogy elindultak felfelé –, jó tréner vagy.

– Köszönöm. Szeretek segíteni.

Bár nadrágot kellett vennie, Annika boldogan elindult a szobájába átöltözni, és befonta a haját egy vastag copfba.

Nyitva hagyta az ablakot, és bár kifelé indult, kihajolt, hogy beszívja az illatos levegőt, és gyönyörködjék a tenger látványában.

A lenti keskeny, meredek kis úton emberek jöttek-mentek túracipőben, rövidnadrágban. Lehet, hogy ez a biciklisnadrág, gondolta a lány, de biciklit nem látott, csak virágzó fákat és bokrokat, még távolabb pedig embereket a parton és hajókat a vízen.

Arra gondolt, milyen jó elúszni a csónakok alatt, felnézni az árnyékukra és kitalálni, vajon merre mehetnek.

Egyszer csak meglátott egy nőt, aki lassan lépdelt felfelé, és kis kocsiban egy kövér arcú kisbabát tolt. A babakocsi mindkét oldalán nehéz nejlonszatyrok lógtak, a kis kosarába is be volt gyömöszölve egy.

A baba kacagott és tapsolt, a nő pedig énekelt.

Annika azt kívánta, bárcsak úgy tudna festeni, mint Sasha, akkor megörökíthetné a nőt és a kisbabát, akik kacarásztak, holott még hosszú út állt előttük.

A nő felnézett, pillantása találkozott Annikáéval.

– Buongiorno – szólt az asszony.

Annika is tudott pár szót jó pár nyelven, mert szeretett figyelni és tanulni. – Buongiorno – kiáltott vissza. Nem tudta, hogyan is kell mondani, így aztán keverék nyelven szólalt meg: – Nagyon bella az a kis bambina. Bella.

Az asszony felkacagott: – Grazie, signorina. Grazie mille – majd dalolt tovább, és folytatta útját.

Annika vidáman, táncolva szaladt le a lépcsőn, és indult, hogy készüljön a háborúra.

Sashát és Riley-t a medence és a citromliget közti gyepen pillantotta meg, a kerítés mellett tarkabarka virágok és bokrok nőttek, a zöldellő fák mintha falat képeztek volna.

Nincs sok hely, gondolta, kisebb mozdulatokat tudunk csak gyakorolni.

Élvezettel nézte, ahogy a két lány közelharcot vív, olyan volt, mintha táncolnának.

Annika futott egy kicsit, aztán csinált két kézen átfordulást, puhán érkezett a talajra, és keze fejével játékosan ütést mért a két barátnőjére.

– Nézd, hogy felvág – morgott Sasha.

– Nincs túl sok füves rész, de nagyon szép ez a hely. Gyakorolhatnád a gurulást, Sasha. Aztán a felugrást.

– Dupla gurulás – mondta Riley –, gyere, oldalrúgás, ütés visszakézből.

– Komolyan?

– El kell kezdened kombinálni az ugrásokat, rúgásokat és a gurulásokat. Nagyon jó vagy az íjászatban, de azt mindnyájan tudjuk, hogy a közelharcban nem igazán. Gyorsaság, mozgékonyság, erő. Ugye, Anni?

– Igen, így van.

– Hadd csinálja ő először – bökött Sasha az ujjával Riley felé.

– Azt akarod, hogy én legyek az első? Jó.

Riley összeütötte a két tenyerét, körözött a vállával, csinált néhány térdhajlítást. Aztán előrelendült, a kezére érkezett, összegömbölyödött, majd még egyet gurult, aztán felnyomta magát, az egyik lábával jobbra kirúgott, ökölbe szorított bal kezével pedig a levegőbe sújtott.

Annika megtapsolta.

– Te csak ne biztasd – morogta Sasha.

– Te is meg tudod csinálni, Sasha. Ne feledd, feszesen. Csak feszesen. – Annika megtapogatta a lány hasát. – Itt az erő, és ott, a lábadban.

– Rendben – felelte Sasha, megrázta a karját, és kifújta a levegőt. – Rendben. Feszít, koncentrál, ugrik, gurul, rúg. Jaj, istenem!

Kicsit nekifutott, majd átlendült a kezén.

Annika bólintott, aztán felszisszent, mert bár az ugrás nagyon jól sikerült, a gurulásnál Sasha kibillent az egyensúlyából, a másodiknál meg még inkább, így, amikor lábra akart állni, az arcára esett.

– A francba!

– Pofára esésből jeles – mondta Riley.

Sasha felpattant, és nagyon csúnyán nézett Riley-ra.

– A kézen átfordulás nagyon jól ment – mondta Annika, leguggolt, és megdörzsölte Sasha vállát.

– A bal fáj, ugye? Megcsináltad a kézen átfordulást, de aztán a gurulásnál elvesztetted az egyensúlyt és balra húztál, a következőnél meg még jobban. Nem volt meg a középpontod, kibillentél az egyensúlyodból. Majd megmutatom, csak lassabban, mint Riley.

Felállt, és nem törődve a nekifutással sem, lazán átfordult.

– Feszesen, ügyelj a középpontodra, feszesen – mondta gurulás közben. – Feszesen, de a térded maradjon lazán, úgy tudod magad felnyomni – mondta, majd felugrott, kitámadt az egyik lábával és kezével, és úgy tartotta meg a pózt, akár egy szobor.

– Nem lehetne, hogy én csak köveket dobálok a rosszfiúkra?

– Néha lehet – felelte Annika mosolyogva. – De ezt is meg tudod csinálni. Majd segítek. Feszesen, csak feszesen – ismételgette. – Mintha összenyomnád magad. Próbáld meg!