Borítószöveg

Tudtátok, hogy Dóka Lenke, a fodrászlány elefántot tart az alagsorban, a háza tetején pedig kenuzó bennszülötteket és japán pagodát találtok?

És hogy Al Capone, a maffiafőnök egy macska, és hét másik cica lakik benne?

Ahhoz mit szóltok, hogy Vajszívű Lóránd, a buszvezető puszival kezeli felesége szeplőit, és néha a kőművessel együtt a készülő hidat is felengedi a buszra?

Hallottátok, hogy Gavallér Cipriánnak, a postásnak vagy negyven felesége van?

És bármilyen furcsa, egyszer a konyhás néni is hazamegy, kólát iszik, chipset eszik és krimit néz. A bankárnak meg nem mindig csak a pénzen jár az esze.

De vajon a szobafestőnek melyik a kedvenc színe?

És ki adja be az oltást az orvosnak?

A Szakimesékből minden kiderül!

Szöveg © Lackfi János, 2014

Illusztráció © Lackfi Margit, 2014

Copyright © 2014 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Gyerekkönyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borító- és könyvterv © Maros Krisztina

ISBN 978-615-5633-71-3

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Maros Krisztina

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Koszoru Ábris, a villamosvezető már megint a kora reggeli járatra került. Álmos volt, de olyan álmos, hogy még! Akkorákat ásított, attól félt, hogy egyszer csak vagy ez történik, vagy az.

Úgy értem, vagy az, hogy kiesik a saját száján ásítás közben. Vagy az, hogy szőröstül-bőröstül elnyeli az egész világot hatalmasra tátott szájával. Villamosostul-utasostul-ellenőröstül-mindenestül.

És mindkettő rémes lett volna, hiszen egy saját száján kiesett villamosvezető nem túl szép látvány, az egészen biztos. Mint egy kifordított kesztyű, a csúnyábbik felével kifelé.

Ha meg egészen kiesne magából, mint egy ablakból, akkor meg csak zuhanna, zuhanna végtelenül, és többé soha nem érne földet.

És az is jó kérdés, hogy mit kezdene az egész világ, ha megállóstul-teherautóstul-zöldségesestül egy Ábris nevű villamosvezető koromfekete gyomrában találná magát. Körbe-körbe járna a villamos, vezetője se lenne, mert hiszen épp a vezető nyelte le a saját járgányát. Az emberek is fel-alá szédelegnének odabenn, Ábris tegnapi vacsoráját, egy korsó sört és egy csomó szalonnás kenyeret kerülgetve.

No de Koszoru Ábris, a villamosvezető szerencsére nem esett ki a saját száján az ásítástól. És nem is nyelte le a világot, mint valami gyógyszert.

Csak nagyot ásított, és könnybe lábadt szemét törölgette.

– Már megint egy vacak, csipás kis reggel – gondolta, miközben  a kocsiszínben felkapaszkodott a villamosra.

Aztán felhúzta az áramszedőt, amely szikrázva kapaszkodott bele a felsővezetékbe.

Aztán csilingelt egyet a világító mellényben botorkáló szerelőknek, akik visszaintegettek, és nagyot szippantottak a cigarettájukból, majd hunyorogva néztek a füstbe.

Aztán meglódult alatta a villamos, és mint egy nagy, tohonya hernyó, elindult a kijárat felé.

A kijárat sorompója magasba lendült, a piros lámpa zöldre váltott, és Koszoru Ábris kirobogott a forgalomba.

Már be is állt az első megállóba, belenézett a visszapillantó tükörbe, és nagyot sóhajtott.

Látta ugyanis, hogy csomóan, akik minden áldott nap ezzel a járattal szoktak jönni, megint nem bírtak felkelni időben, és ha rájuk van bízva, megint elkésnek a munkából, az iskolából, az uszodából.

Koszoru Ábris azonban lelkiismeretes villamosvezető volt, fogta magát, kiszállt a járműből, átballagott a zebrán, lenyomta a Zeller utca 68. számú ház hattyúnyakat formázó kilincsét, és felballagott a harmadik emeletre.

Csengetett, majd belépett Szabó Etele iskolás kisfiú otthonába, benyitott Etele szobájába, és azt látta, amit már sejtett. Etele a paplanjába gabalyodva aludt, csak a fél mezítlába lógott ki a gubancból.

– Eteleeeee! – szólongatta reménytelenül a kiskölköt, de a paplanból még csak morgás sem hallatszott. Ábris, a villamosvezető ekkor próbálta megcsikizni a kilógó talpat, Etele azonban sajnos nem volt csikis. Ábris körbenézett, megpillantott egy bőrlabdát, és támadt egy ötlete. Elkezdte dobálni a lasztit a kilógó csülökhöz, és valóban, sitty-sutty kibukkant az ágyból Etele kócos feje.

– Focizunk vagy mi? – kérdezte morcosan.

– Inkább vagy mi! Megint elkésel a suliból, én meg nem tartom miattad a hátam! Én nem vágyom arra, hogy a tanárok az anyukámat emlegessék, amiért nem hoztalak el a suliba. Mars öltözni, mi vagyok én, óvó néni? – förmedt rá a villamosvezető, és a már felöltözött, de még mindig kócos Etele pár perccel később hatalmasakat ásítva kapaszkodott fel a villamosra. Az utasok már türelmetlenkedtek, az órájukat nézegették, de tudták, hogy nem mennek tovább, amíg Ábris össze nem szedett mindenkit.

Hiába, lelkiismeretes fickó volt.

Koszoru Ábris tehát gyorsan bekopogtatott Zatykó Dárius, a trafikos lakásába is, aki valószínűleg javában azt álmodta, hogy hatalmas, kéklő égbolton hajókázik, egy felhőkupacba kapaszkodva.

Dárius ugyanis a hatalmas kékségek rajongója volt, éppen ezért minden kora reggel az uszodában kezdett, hogy jól kiáztassa lelkét a végtelen sok vízben. Máskülönben nem bírta volna ki, hogy álló nap egy budinál nem sokkal tágasabb kalickában kell árulnia a szotyolát vagy tollat vagy kulcstartót vagy illatszert vagy villamosjegyet vagy idétlen plüssállatkát.

Most azonban Dárius helyett a felesége nyitott ajtót, gőzölgő teával a kezében, és csendre intette a villamosvezetőt. Mint suttogásából kiderült, a trafik résein besüvítő, nyirkos téli széltől Zatykó Dárius belázasodott és ágynak esett, úgyhogy nemhogy úszni, dolgozni sem képes. Ábris kettesével szedte a lépcsőfokokat, és máris izzadtan, fújtatva dörömbölt egy harmadik ajtón.

Margó Izabella, a konyhás néni nagy sebbel-lobbal nyitott ajtót, és összecsapta kezét a villamosvezető láttán.

– Jesszus, már megint ilyen késő lett! Bocsánat, jaj, úgy röstellem!

Izabella folyton bocsánatot kért, igaz, most volt is oka rá. Csak a diákoktól nem kért soha bocsánatot, kis csirkefogóknak tartotta őket, akik mindig repetát kunyerálnak.

– Mars kifelé, koszosok! – kiáltotta Izabella, de persze nem Koszoru Ábrisnak, akit egyáltalán nem tartott koszosnak, meg persze nem is nézett ki annak. A villamosvezető ugyanis most is épp egy alig látható szöszt emelt le a kabátja válláról, és fújt a levegőbe. A szösz, mintha hópihe lenne, lassan hintázva libegett a levegőben lefelé, egészen a ház kövezetéig.

Az ajtórésen viszont három különböző méretű kiskölök spurizott ki, hátán táskával, és mindhárom megkapta a maga becsomagolt uzsonnáját a feldúlt konyhás nénitől. Hittétek volna, hogy van, akinek konyhás néni az anyukája?

– Csókolom, csókolom, csókolom! – kiabálták a kölkök Ábris mellett elrobogva, és Ábris tudta, hogy ezt a három fickót Ákosnak, Noelnak és Hugónak hívják. Még egy villámgyors barackot is tudott nyomni Ákos vagy Hugó vagy Noel fejére. Ábris azt is tudta, hogy Noel azt jelenti, Karácsony, és elmosolyodott, mert az jutott eszébe, hogy nemsokára karácsony. Meg az is, hogy milyen furcsa lehet, ha valakit egész évben Karácsonynak hívnak. Persze még furcsább lenne, ha valakit Egészévnek hívnának, de csak karácsonykor... Ábris hiába kereste tekintetével a kabátjáról leemelt szöszt, a suliba szaladó fiúk rohama alighanem messzire söpörte.

Meg aztán idő sem volt pihézni és álmodozni, mert Izabella három ételhordóval a kezében csörömpölve és mentegetőzve kulcsra zárta az ajtaját, majd nekiindult a lépcsőnek.

– Esküszöm, ez a három koszos fog a sírba tenni! Esküszöm!

Koszoru Ábris elképzelte, amint a három kisfiú erőlködve megpróbálja betenni a sírba a szép, nagydarab konyhás néni anyukát, de ez elég szörnyű elképzelés volt, el is hessegette hát.