© Bodó Iván, 2020

© Scolar Kiadó, 2020

A kötetben látható halábrázolások forrásai:

Rajka Mária, Alexander Pokusay – Dreamstime.com, Biodiversity Heritage Library, Freshwater and Marine Image Bank, New York Public Library, Rijksmuseum, Naturalis Biodiversity Center, Ernst Mayr Library of the Museum of Comparative Zoology, Masaryk University, Rawpixel.com, USFWS National Digital Library

Minden jog fenntartva.

A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta.

Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a www.facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2021

1016 Budapest, Piroska u. 13.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Borító- és könyvterv: Rajka Mária

ISBN 978-963-509-489-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhívjuk az olvasók figyelmét, hogy a könyvben található halillusztrációk egymáshoz képest nem méretarányosak.

Mindent a halaknak köszönhetek. Ahogyan e sorokat is az irántuk érzett hálám okán vetettem papírra. Míg mesélek, arra törekszem, hogy róluk, és ne rólam szóljon ez a könyv, noha közel ötven éve köztük élek, velük öregszem. Uszonyos barátaim erre mosolyogva bólogatnak, mivel szelíd, szolid, csendes lények, csak tátognak, nem beszélnek.

Tartalomjegyzék

Az öreg halász

Bodorka

Dévérkeszeg

Vörösszárnyú keszeg

Karikakeszeg

Ponty

Szivárványos ökle

Kínai razbóra

Kősüllő

Csapó sügér

Folyami géb

Vágó durbincs

Aranykárász

Ezüstkárász

Lapos keszeg

Fejes domolykó

Európai angolna

Balin

Szélhajtó küsz

Garda

Csuka

Fogassüllő

Leső harcsa

Compó

Busa

Amur

Törpeharcsa

Naphal

A szerzőről

Az öreg halász

A történetek sorát apai dédapámmal illik kezdenem. Idősebb Bodó Imre 1902-ben, alig húszévesen fogta magát, átsétált Balatonfüredről Tihanyba, és az akkor még evezős komppal áthozatta magát a Szántódrévbe. Hátizsákjában a megörökölt, majd gyorsan és áron alul eladott szülői ingatlanokért kapott koronás bankókkal szinte menekült. Hogy miért, azt nem őrzi a családi legendárium, de azt feltételezem, hogy szerelmi csalódás állhatott e hirtelen elhatározás hátterében.

Útja Siófokig vitte, ahol beállt halásznak, majd a biztos megélhetés reményében családot alapított. A Balaton és a halak iránt érzett szeretet már akkor, az előző századelőn beköltözhetett a Bodók lelkébe, hiszen a halásznap után járó „vacsorahal” a viharos történelmi időszakokban is örök biztonságot jelentett a családnak.

Miután kitanulta a hálóvetés és a markolás fortélyait, dédnagyapámat néhány év után hajóvezetővé képezték ki, később pedig rábízták a siófoki halásztelep irányítását. Nyugdíjba vonulását követően portásként folytatta tovább a szolgálatát – mert nem tudott megválni a „tericsen” száradó halászhálók különös illatától és a hangulattól sem, amit e „vízen járó”, sokaknak romantikusnak tűnő, még inkább alázatos életforma jelentett.

Gyakorta viaskodtak ég és víz között a természet erőivel, „virtust űzve abból a dacból, amivel e vastestű emberek az idő változásai elé álltak”. Valahogy így fogalmazott Herman Ottó A magyar halászat könyve című művében a balatoni halászokról. Én is hasonló történeteket hallottam apai nagyapámtól, aki szintén ezt a hivatást választotta magának.

Apai nagyapám, az 1910-ben született ifjabb Bodó Imre érdeklődését a halakon túl főképp a gépüzem, a duruzsoló hajómotorok és a hajóvezetés kötötték le. Bohém természete miatt rövidesen el is hajózott a Dunán. Halászéveiről azonban nagy szeretettel mesélt nekem. Történeteiben leginkább hajós bravúrokat és egyéb vízi hőstetteket vitt végbe, melyekkel a Balaton tiszteletére nevelt.

Gyönyörű, de szeszélyes tavunkon talán valóban a halászhajók kormányosai voltak a leggyakorlottabb hajóvezetők. Egyrészt, mert ők töltötték a legtöbb időt a csodás víztükrön, másrészt többnyire nyílt vízen, horgonyon állva érték őket az égi meglepetések.

Haragos időben biztonságosan partot érni, vontára véve a hálós és halas dereglyéket, csónakokat, óvva közben az életet, hajósembert próbáló feladat volt. De igyekeztek inkább elkerülni az efféle veszélyes helyzeteket, és még a viharok kitörése előtt szélvédett helyre menekíteni a halászbrigádot és eszközeiket.

Jól ismerték a tavat, mindig figyelték az eget. Tudták, ha Fűzfő felől tornyosulnak a felhők, az komoly vihar forrása lehet, ezért is hívták a Balaton e részét „rohadt saroknak”. Gyanús volt a tükör víz, a nyári hőségben forró párát lehelő, fülledt idő, amitől gyöngyözni kezdett a napcserzett halászhomlok. Az őszi ködhajózásnak is mesterei voltak, bármely tanyahelyről (halászó helyről) hazataláltak az iránytűt figyelve és a vízmélységet rúddal mérve.

Nagyapám mesélt búvárkodásairól is, a háború pusztításai elől víz alá süllyesztett, majd felszínre emelt hajókról, melyek a bátor hajósoknak köszönhetően úszták meg felrobbantásukat. De megemlékezett a nagy viharokról és telekről, rendkívüli fogásokról, jég alatti halászatokról, amikor még nem Hammerek rodeóztak a Balaton jegén, hanem Csepel teherautók vitték partra a zsákmányt a gyakorta félméteresre hízott „ruszki betonon”.

Szívesen időztem nagyapáméknál. Madárcsontú nagyanyám nagy szeretettel fogadott, ha a vakációk alatt délelőttönként meglátogattam őket. A ház cigarettaszagú ura ilyentájt már nem volt otthon, mert hét órakor kezdett az újhelyi móló tövében lévő vízitelepen. Itt szabadon hódolhatott két szenvedélyének: a horgászatnak és a hajómotorok szervizelésének. Majd pontosan délben, elnyomva a harang szavát, Rigájával hazatért, s megállt a kapuban. A dekompresszor nemcsak a kikötőben éjszakázó álmos túravitorlázók ébresztésére volt alkalmas, hanem beindította a pavlovi reflexet is – és nem csak nálam.

A ház macskáinak elkerekedő szemében megjelentek a halcsontvázak, keszegek, küszök, valamint pontyok, süllők zsigerei. A szovjet kétkerekű csomagtartójáról pedig – a biciklibelsőből vágott gumiszalagok precíz szorítása alól – hamarosan kiszabadult az erős halszagot árasztó vászonszatyor.

Halászlé ritkán került az asztalra, de sült és rántott hal gyakorta szerepelt az étlapon. Nagyapó először a pontyfejeket vette ki a tálból, és bevallom, én is tanultam e példából, hiszen sok tucat izmocska mozgatja ott az apró csontokat, melyekről az ember jóízűen szopogathatja le a zamatos húst.

Végezve az evéssel, mi, „fiúk” elvonultunk nagyapám szobájába. Ő bekészítette a fémesen kék, gömbölyű szódásszifont, és a fekhelye feletti polcra tette a laposelemmel felturbózott Sokol rádiót, majd leültünk egymással szemben a két ágyra. Mesélni kezdett, s én szájtátva hallgattam időnként münchhauseni magasságokba ívelő történeteit. Szinte minden meséje a Balatonról, a hajózásról, a halászatról és a horgászatról szólt.

Amikor közeledett a háromnegyed kettő, felnyúlt a polcra a rádióért, és bekapcsolta. Megmarkolta a kék szifon nyakát, és már félig-meddig az ágyon fekve, szájába spriccelte a buborékos víz háromnegyedét. És kezdetét vette az időjárás- és vízállásjelentés. Miközben hallgatta a laikusok számára monotonul unalmas, vízi utakkal kapcsolatos jelzéseket és számadatokat, képzeletben újra hajózott a Dunán. Regensburg magasságában – túl a sokadik hajóútszűkületen – pedig többnyire elaludt.

Ekkor kiosontam. Zsebre dugtam párat a maradék pogácsából, majd felmásztam a szederfára, eperfoltos, fontos könyveim közé…

Siófokról feltétlenül át kell eveznem gondolatban a nyolc kilométerre fekvő Zamárdiba. Anyai nagyszüleim éltek itt, és halas elhivatottságomra szintén hatást gyakorolt e hely. Anyai nagyapám, ifjabb Tornóczky Mihály Tolnán született. Édesapja uszálykormányos volt a Dunán. Ő maga asztalosnak tanult, s inaséveit Zamárdiban töltötte.

A húszas–harmincas évek Balaton-partja bőven adott munkát az iparosoknak. A felparcellázott libalegelőkön sorra nőttek ki az üdülőingatlanok és lakóépületek. Köztük nagyapámék háza is, amit iparostársaival együtt, kalákában épített. E zamárdi udvarhoz köthető az első halszagú és valóban halközeli élményem: ülök a verandán a zománcos bilimen, és körömmel piszkálom le a pikkelyeket a halpucoló lavórban pihenő keszegekről.

A másik igazán nagy varázslat a kerti csap alatt ért. Nyáron egy nagy bádogdézsa volt oda rendszeresítve, melybe egyszer – a tetejére tett deszkák résein át – belenéztem. Bajuszosan tátogó pontyszájakat láttam a csöpögő víztől reszkető, tükrön túli különös világban. Ez a látvány örökre megbabonázott.

Mindehhez hozzá kell fűznöm, hogy anyai nagyapámat a veje, azaz az édesapám tanította meg horgászni, a vő hatására lett oly szenvedélyes horgász, hogy a nyári konyhában strigulákkal jegyezte a zsákmányul ejtett pontyokat.

A déd- és nagyapák felemlegetése után, most következzen Ő, akinek a legtöbbet köszönhetek, és akitől oly sok mindent tanultam. Horgászni, evezni, vitorlázni. Akinek felém intézett költői kérdésével kezdem a reá való emlékezést:

„Horgásztársam, mondd, akarsz-e lenni?” – tudakolta kosztolányisan édesapám, valahányszor horgászni invitált, és ilyen előzmények után nem csoda, ha mindig igennel feleltem. Az első alkalommal négyéves lehettem.

Édesapám, megszakítva a családi hagyományt – bár bátyja tengerész, öccse hajóépítő lett –, a tanári hivatást választotta, köszönhetően apja bohém természetének, de elsősorban saját bátorságának és elhatározásának.

Első maradandó horgászélményem egy csónakos horgászat alkalmával rögzült. De még mielőtt ebbe belekezdenék, előrebocsátom, hogy a történetek mesélése közben csapongani fogok, mert mindig mindenről eszembe jut valami. Így most az a csónak, amely az emlékezés vizén a nagyapám asztalosműhelyébe siklik vissza.

A tervezés fázisában – a gyalupadra simított sütőpapíron – megrajzolták a motorcsónak testét, szép ívű gerinccel, széles tükörrel, és gondolva a balatoni hármas hullámokra, a palánkmagassággal se spóroltak. Majd egy téli szombaton szalagfűrésszel leszabták hozzá a műhely padlásán szárított, gondosan kiválogatott, csomómentes faanyagot. Gyalult és csiszolt elemekből kora tavaszra meg is építették a csónakot. Mahagóni színűre pácolták a belső fafelületeket, a külsejét barnára festették, aztán simogatták, nézegették.

Eljött a vízre bocsátás napja, de e szép eseményt késleltette a műhely ajtaja, ugyanis befeszült nyílásába a naszád. Így az ajtótok megfaragásával ment el a nap fele. Miután após és veje mégiscsak kiügyeskedték a művüket, azt a szintén saját kezűleg készített kétkerekű csónakkocsira emelték, majd büszkén gurították az általunk Kis-öbölnek nevezett, nádasokkal ölelt célállomás felé. Ott egy előzőleg levert vascölöphöz lakatolták, s megkezdődött a csónak több napig tartó dagasztása. Mert hiába a legpontosabb passzítás, gittelés, ragasztás és festés, a palánkok az első vízre tételnél mindig eresztenek. Éppen ezért ázik faluhelyen a kapa is hosszú téli pihenője után egy vödörben, a kút mellé támasztva.

A fa nedvkeringésében egykor oly fontos edénynyaláboknak ugyanis meg kell szívniuk magukat vízzel, ez biztosítja vízi járműveknél a szivárgásmentes tömítést, a földműves szerszámoknál pedig megszünteti a lötyögést.

Az asztalosipari kitérőt követően az iménti csónakkal a nádöbölből kihajózva céloztuk meg a Tihanyi-félszigetet.

A csónakban hárman ültünk, mert nyári horgászatainkra hétvégeken édesanyámat is elvittük, ha jó napozóidő volt. A csónakra szerelt Budai típusú, 125 köbcentis farmotor jól siklásba hozva a csónakot, alig félóra alatt átrepített bennünket a Tihany és Füred között húzódó, mára szinte teljesen eltűnt ősnádashoz.

A csónakos nádi horgászatnak varázslatos hangulata van, de külön tudománya is.

A nádfal előtt apám leállította a motort, és a pádlival – rövid nyelű evezővel – közelítettük meg a kiszemelt nádöblöt. Ott néhány behajló nádszálat levágott a bicskájával, hogy ne zavarják a horgászatot. Ezt követően a nádsávval párhuzamosan, attól 5-6 méter távolságra, két házilag öntött betonkolonccal lehorgonyozta a csónakot. Végre előszedtük a horgászbotokat. Édesanyám ekkor már a gumimatracon napozott.

A horgászatnak két alaptípusa van. Az egyik a kereső horgászat, ami a halak tartózkodási és rejtekhelyeinek felkutatását, majd az ott úszkálók és rejtőzködők zsákmányul ejtését jelenti.

A másik a türelmes várakozás módszere, amit a pontyfélék horgászata esetében csalogatással lehet hatékonyabbá tenni.

Mielőtt a történetben eljutnánk a csalogatáshoz, gyorsan térjünk ki arra, mit is takar a pontyféle kifejezés? A pontyfélék családját. E népes halcsaládhoz tartoznak a hazánkban élő halfajok közül harmincheten – azok, amelyeknek garatfogai vannak, és kerekded, sima szélű (cikloid) pikkelyei. Lehet bajszuk, bognártüskéjük (kemény, fűrészes úszósugár), viszont nincs gyomruk; lúgos emésztésűek, és nyílt úszóhólyaggal rendelkeznek, ami annyit tesz, hogy e fajsúlyukat változtató, kétkamrás szervüket vékony légvezeték köti össze az előbéllel. Általában vegyes táplálkozásúak, növényi és apróbb állati eredetű táplálékot fogyasztanak, s mondhatjuk rájuk azt is, hogy békés természetűek. Köztük ez ügyben egy határozott kivétel akad: a balin. Bár az idősebb gardák és domolykók is áttérnek a ragadozó életformára.

Visszakanyarodva a csalogatáshoz: azt tudni kell, hogy a halakat is a gyomrukon vagy – pontyfélék esetében – az előbelükön keresztül lehet megfogni. A mi titkos etetőanyagunk a takarmányboltban kapható nyúltáp volt.

Nem tudom, hogy a tapsifüleseknek gyártott granulátum mely alkotórésze fejtette ki leginkább e távcsalihatást. Talán a gabonaőrlemények közé kevert lucernaliszt lehetett a ludas, mindenesetre a vízbe szórást követő fél órán belül megjelentek körülöttünk a halak.

A nádöbölben először a bodorkák. Vagy ahogyan a Balaton partján gyakorta nevezzük őket: a göndérek. Szerettünk keszegezni, mert sűrűn volt kapás, és egy négyéves kissrác nem akar unatkozni.

Mivel mindenféle élőlény képes volt felkelteni a kíváncsiságomat, ezért az etetést követő első fél órában a kukacosdoboz lakóival foglalatoskodtam. Apám többször is rám szólt, ne játsszak a girnyókkal, és figyelmesen várjam a kapást, de hiába. Ám egyszer csak megindult az úszóm a nád felé, mire ijedtemben eldobtam a kinyitott dobozt, melynek tartalma ott landolt, majd nyüzsgött, mászott a fenékdeszkán, iparkodva a napfény elől a „fedélközbe”.

A hal eközben elment a sebtében felkapott háromméteres bambuszbotról, viszont – szeretetteljes kézlegyintéssel – jött egy jól megérdemelt fejbók apai irányból, aztán a csend.

Hú, ezekre az önmarcangoló, bűntudattal teli csendekre nagyon emlékszem! Közben szipogva összeszedtem a gilisztákat, a földet és a bátorságomat is, s bocsánatot kértem apámtól. Ezt egy mosoly kíséretében meg is kaptam, aztán nagy boldogan, ám sokkal koncentráltabban horgásztam tovább. Most már kézben fogtam a horgászbotot, amelynek apró horgára újabb szem csemegekukorica került.

Ezzel a csalival kiváltképp jó volt horgászni, mert a frissen felbontott konzervdoboz tartalmának több mint a felét megehettem.

Míg jön az újabb kapás pár szóban megemlékezem a horgászfelszerelésről.

Apám bölcsen a legegyszerűbb pecabotot készítette el nekem. Pontosabban együtt szereltük otthon a garázsban, vödörben súlyozva ki az úszót, miközben kapást is imitáltunk közben, egyszóval játszva.

A háromméteres egybe bambuszbotra 25-ös damilt rögzítettünk két szelepgumival – ami az élet univerzális kellékei közé sorolható, akárcsak a szigetelőszalag.  A horgászzsinórok között akkoriban nem nagyon válogathattunk. Három-négyfélére emlékszem: Leska, Sylon, Teknőc, az Aranyteknőc pult alóli beszerzéséhez már komoly protekció kellett.

Következett az úszó, amiről külön szót kell ejtenem, mert saját készítésű volt.

Még megvan az asztali esztergapad, amin balsa- vagy parafa hengerek pörögtek, és apám éles kése alatt változtak úszótestté, melyhez bambuszból hasította és csiszolta az antennákat, szárakat. Utóbbiakra vékony acéldrótból hajlította és cérnázta fel a „szöcskéket”, vagyis azokat a kis karikákat, amiken az úszó a damilon csúszik. A nádasban történő horgászat esetén ugyanis a pontos és felakadásmentes dobások érdekében nem javasolt a két végén műanyag csövecskével rögzített úszótípus.

Az úszógyártás fázisai közé tartozott a bambuszszárak és antennák epokittes beragasztása, majd a többszöri lakkozás és festés.

Viharos híg vízi és befagyott téli napokon – no és az általános horgászati tilalom idején – ez volt apám hasznos elfoglaltsága. Később megtanított rá engem is, mert a feketepiacra is termeltünk, szerény pedagógusi keresetének kiegészítéseképpen. A padláson még ma is több papírdoboz őrzi e szorgos munkálkodás emlékét. Bevallom, nagyon szeretek ezekkel a harminc-negyven éve készült úszókkal horgászni, mert nem csak a kapást jelzik nekem…

És most térjünk is vissza a gyerekkori pecabothoz!

A csúszó úszó szereléséhez először egy apró, bőrlyukasztóval gumilapból kibökött korongot kellett egy vékony varrótű segítségével a damilra fűzni. Ez lett az eresztékütköző. Ezzel lehet beállítani, hogy a damilra nyomott sörét vagy ráhúzott csúszó ólmok által kiegyensúlyozott úszó alatt a horog és a csali milyen mélyen süllyedjen a víz alá. Ennek megfelelően lehet vízközt vagy éppen tófenéken, amit az úszó állásából látunk.

A horgászat előtt első feladatunk a vízmélység megállapítása. Egészen addig húzzuk a bot spicce felé az ütközőt – vagy rögzített úszó esetén magát az úszótestet –, amíg úszónk el nem fekszik a víztükrön, vagy ferdén nem áll. Ekkor az ólom és az úszó közti távolság megegyezik a vízmélységgel. Ennek alapján be tudjuk „lőni” a halak vélt tartózkodási helyéhez az eresztékünket, vagyis a felcsalizott horog vízfelszíntől való távolságát. Ez függ az etetőanyagtól, annak állagától és főképp a fogni kívánt halfaj táplálkozási és tartózkodási szokásaitól.

A nádöbölben a nyúltápgranulátum a tófenékre hullott, majd néhány perc múlva szétmállott, így íz- és illatanyagát a két méter körüli vízoszlop alsó harmadába vitte az áramlás, amit érzékeltek is a halak. Édesapám egymás után fogta az „ehető méretű”, vagyis sütni való, jó arasznyi, széles hátú göndéreket.

Kisvártatva az én úszóm csíkosra festett antennája is víz alá merült. A bevágás után két marokkal kellett fognom a botot, mert komolyabb hal kapta be a csemegekukoricát.

Pár perc múlva mindketten kifáradtunk, és én ámulva, pihegve néztem a merítőben tátogó, 70 deka körüli óriás bodorkára, életem addigi legnagyobb halára.

Bodorka

A bodorka, vagy göndér a pontyfélék családjába tartozó keszegfaj. Legkorábban szaporodó békés természetű halunk. A süllővel egy időben elkezdi a nászát, akkor, amikor a víz hőmérséklete még épp csak eléri a 9-10 °C-ot. Ezért – kicsit eltúlozva – a süllő fészekparazitáinak is titulálják a göndéreket, noha inkább a bátorságukat illene kiemelni, hiszen kijátszva a fészkét őrző hím süllő éberségét, villámgyorsan odacsempészik ikráikat a gondoskodóan és legyezgetve tisztogató süllőuszonyok alá.

Mivel már magasan járt a nap, és elegendő mennyiségű vacsorának való fickándozott a szákban, a nagy göndér kifogása után édesanyám is átszállt a matracáról, és horgonyt – pontosabban koloncokat – szedve elindultunk Zamárdi felé.

Fél vízen járhattunk, amikor a jó öreg Budai tüsszentett és krákogott, majd megállt. Mivel a csónakban egyetlen evező volt, szóba se jöhetett bármi más megoldás a belátható időn belüli partra jutásra, csakis a makrancos motor megszelídítése.

Apám mindent megpróbált. Leszerelte a karburátort, kicserélte a gyertyát, és csak tekerte meg rántotta a lomha lendkerék perlonzsinórját, mígnem körülbelül a százötvenedik keserves mozdulatra, végre pöffentett egyet a csökönyös motor, és a következő, bizakodó rántásra elindult.

Azt hiszem, akkor láttam apámat először félistennek, akinek bronzbarnára sült széles hátán nem patakok, de folyók hömpölyögtek a tűző napon.

Bár az emlékezetes motorhiba ellenére többször ellátogattunk a Tihanyi-félsziget elé göndérezni, nem mindig hajóztunk el ilyen messzire. A Zamárdi előtti vizeken is sokat horgásztunk. Egyrészt a nagyapámnak volt az itteni nádasban egy etetett helye, másrészt pedig a nádsávtól 200-300 méterre, a két méter körüli vízoszlopban gyönyörű hínárosok ringatóztak.

A tóban három jellegzetes, őshonos hínárfaj alkot társulásokat, melyek a hullámverés, illetve a vízmélység függvényében választanak élőhelyet maguknak.

Egyikük – a fésűs békaszőlő, népnyelven talpas hínár – többnyire a déli part sekélyebb, szélvédettebb öbleiben kínál remek ívási alzatot a pontyféléknek. Könnyen felismerhető fűszálhoz hasonló, hosszú, legyezőszerűen ég felé néző leveleiről.

A hínáros békaszőlő – amit a régi halászok szilvafalevelű hínárnak hívtak – akár háromméteres vízoszlopban is a felszínre tör, ovális, üde zöld, egymással átellenesen álló levelei különböztetik meg fodros és hosszabb levelű társától, mely szintén a békaszőlőfélék családjába tartozik, de elsősorban a kikötőkben lelhető fel. Nem véletlenül – lágy és könnyen elpattanó szára ugyanis nem bírja a hullámverést.

A másik, mélyről is felnövő nyílt vízi faj a füzéres süllőhínár, mely vöröses szárával és apró, vékony szálú, a száron örvösen álló zöldesbarna leveleivel különül el az előző fajoktól.

Rajtuk kívül még jó néhány hínárfaj él a víz alatt. Így a közönséges tócsagaz, az érdes tócsagaz, a nagy tüskés hínár, a kis tüskés hínár, de ezek többnyire nem képeznek akkora és a horgászat szempontjából fontos mezőket. Sőt egyes fajokat, például a tüskés hínárt el is kerülik a halak.

Még mielőtt elkezdeném az újabb horgásztörténetet, vizsgáljuk meg egy kicsit a hínárosok vízi ökoszisztémában betöltött szerepét.

Nagy versengés résztvevői ők is. E versengés – mivel termelő szervezetekről van szó – elsősorban azokért a tápanyagokért folyik, melyekből felépítik szervezetüket, vagyis szintetizálják a szerves anyagot. Ez bonyolult biokémiai folyamatok során történik, és elképzelhetetlen a szintén létfontosságú fény nélkül – amiért szintén küzdelem folyik.

De most keressük meg a „pályán” az ellenfeleket.

Ők szintén termelő szervezetek, mikroszkopikus, vízben lebegő növények – ők az algák.

A kilencvenes évek előtt, amikor még nagy volt a Balaton tápanyagterhelése – a vízgyűjtőterületekről bőven jutott be nitrogén és foszfor –, a vízinövények dúskáltak a jóban. Ám azt, hogy adott évben melyik csapat győzedelmeskedik, a jégvesztét követő időszak szélviszonyai határozták meg.

Ha szélcsendes tavasz volt – és ebből adódóan nagy átlátszóság –, akkor a simogató és rügycsalogató napsugarak ölelésében felszínre törhettek az üde hínárhajtások. Szeles kikelet esetén azonban a hullámzás felkeverte az üledéket, ami a hínárok hátrányára változtatta meg a fényklímát. Később a 15 °C fölé melegedő víz felső rétegeiben az algák gyors elszaporodása is az átlátszóság csökkenését okozta. Míg azok árnyékként lebegtek a hínárszálak előtt, a hínárok fénykoppon sínylődtek odalent.

Fogalmazhatnánk úgy is, hogy olyan versenytársak ők, mint rivális színésznők a színpadon, ahol az arat sikert, aki a reflektor fényéből eredményesebben takarja ki a másikat.

Ezek után jöhet a kérdés: kinek tapsoljunk? Még inkább az, hogy barátaink, a halak, mely esetben érzik jobban magukat?

Mi, önző emberek, képesek vagyunk károsnak vagy hasznosnak ítélni fajokat és az egyébként folyton változó ökológiai állapotot is. Álláspontunk úgy gondolom, nem lehet bölcs sohasem, mint ahogy többnyire a természettel kapcsolatos beavatkozásaink sem azok.

Tény, hogy a tápanyagterhelés csökkenésének köszönhetően (mely szintén antropogén hatás) manapság még a szelesebb tavaszok után is átlátszó marad a víz, olyannyira, hogy a mérésére szolgáló, fekete-fehér cikkekre festett Secchi-korong csak másfél-két méteren tűnik el a szemünk elől. Ez egyértelműen kedvező a fürdőélet, a vízi sportok, az idegenforgalom szempontjából, de a hínárvegetáció fejlődésére és terjeszkedésére is jó hatással van.

Nézzük tehát a hínárosok szerepét uszonyos ismerőseink szemével!

A hínár táplálékként fellelhető halaink étrendjében. Az amuron mint fő vegetáriánuson kívül jó néhány keszegfaj, valamint a ponty és a compó is szívesen csipkedi a hínár friss hajtását, virágját és magját. Különösen a békaszőlőfélék kis szőlőfürtre hasonlító termése a kedvencük.

Bertha Bulcsú egyik novellájában olvashatjuk a „pontyhangos éj” kifejezést, ami arra utal, hogy szélcsendes, nyári, tükörvizű éjszakákon a pontyok szívesen és hangosan cuppogják ezt a víz felszínén található csemegét.

Azt pedig a tógazdasági haltermelésben szerzett tapasztalataimból tudom, hogy ha egy pontyivadékokkal népesített tóban elszaporodik a fodros levelű békaszőlő-állomány, akkor nem kell aggódnia a tógazdának, mert amikor a féltenyérnyi pontyocskák augusztusra 30-40 dekagrammosra cseperednek, valósággal kifalják és kitúrják a tóból az említett vízinövényt és a gyökérzetét.

Ám a hínárosok más szempontból sem elhanyagolhatók. A hidrobiológusok szóhasználatával élve, megnövelik a tavak belső felületét. Helyet adva azon élőlényeknek, amelyek a hínárleveleken, -szárakon megtapadva kedvező táplálkozási és szaporodási feltételeket találnak és mindemellett kiváló haleledelek.

Ha kézbe veszünk egy gyökere fölött elcsippentett hínáros békaszőlőhajtást, érdemes alaposan megvizsgálnunk, ahogyan azt egyes halfajok is teszik. A száron elsősorban fiatal vándorkagylókat találunk, hiszen az alzatul szolgáló növény májustól októberig díszlik, tehát rátapadni és rajta élni bőven lehet ez idő alatt.

Mászkálnak a hínáron vízicsigafajok, a szárat ölelő levélhónaljakban pedig tegzes bolharákok bújnak meg, valamint néhány árvaszúnyogfaj lárvái is, melyek szintén fontos haltáplálék-szervezetek.

Érdemes a begyűjtött hínárszálat vízzel töltött fehér műanyag vödörbe tenni, és egyenként leszedni, lemosogatni a leveleit. A macerálás végén meglepően sok élőlény gyűlik össze a vödör alján.

Amit a hínár átbogarászása közben mindenképpen meg kell említeni, az kevésbé a halak élete, sokkal inkább növényélettan szempontjából fontos. Levelei felületén látható ugyanis egy szürkésfehér, érdes tapintású réteg. Ez úgy keletkezik, hogy a nyári verőfényben a növény a fotoszintézishez szükséges szén egy részét a Balaton-víz kalcium-hidrokarbonátjából nyeri, és az imént említett vegyületből csapódik ki a levéllemezekre e mészréteg. A folyamatot biogén mészkiválásnak nevezzük.

A hínárnövények érdemei között fel kell sorolnunk azt is, hogy kiváló szaporodási lehetőséget biztosítanak a tavasz végén, kora nyáron ívó pontyféléknek (ponty, vörösszárnyú keszeg, karikakeszeg, compó, aranykárász). A szárukra, levelükre tapadt ragadós ikraszemekből kikelő, pihegve függeszkedő hallárváknak és a már úszó, táplálkozó ivadékkorosztályoknak is jó búvóhelyei a szélvédett öblökben húzódó hínármezők.

Ám az idősebb halak is előszeretettel tanyáznak itt az előzőekben részletezett táplálkozási megfontolásból, vagy csupán az árnyék és a leshelykeresés miatt (sügér, süllő, csuka, harcsa).

Ha röviden és modern szóhasználattal szeretnénk megfogalmazni a hínárosok jelentőségét, akkor az így hangzana: lakhatóbbá varázsolják a vízi enteriőrt az ott élők számára, és van egy-két ehető bútordarab is köztük.

No, de mit adnak az algák? Mert voltak évek, amikor övék volt a vízi színpad.

A plankton kifejezés – mely egyébként gyűjtőfogalom – bizonyára mindenkinek ismerősen cseng. Olyan mikroszkopikus, vízben lebegő élőlények tartoznak ide, amelyek a víz áramlásával változtatják helyüket, és mindent elkövetnek annak érdekében, hogy a vízoszlopban maradjanak. Ezért kitin- vagy cellulózképletekkel, nyúlványokkal növelik meg testfelületüket, vagy aktív evezőmozdulatokkal igyekeznek „kepesztetni” fölfelé. Az is előfordul, hogy a sejtbe rejtett apró olajcsepp vagy a testen belüli levegőbuborék-képzés a fajsúlycsökkentés eszköze.

Nos, ebben a nagy közös lebegésben részt vesznek mikroszkopikus, a milliméter ezredrészével (mikronnal) mérhető növények – tudományosan fitoplankton – és a náluk százszor, ezerszer nagyobb állatok – zooplankton –, melyek szintén nem óriások, de szabad szemmel már láthatók.

Baktériumok, parányi gombák és akár vírusok is megtalálhatók köztük, így együttesen képezik ezt a folyamatosan megújuló, gyors szaporodású és a vízi életközösségben óriási jelentőségű élőtömeget, csúnyább szóval biomasszát.

Az algák a vízi ökoszisztémák legönfeláldozóbb élőlényei. Sok milliárd parányi növényi sejt tartja a hátán azt a hatalmas táplálékpiramist, amelybe ők viszik be a szén-dioxidból, vízből fényenergiával előállított szőlőcukrot és a biokémiai folyamataik során a tápanyagokból szintetizált növényi fehérjéket, sőt az esetleg iszapízt okozó olajcseppeket is.

E szerves anyag és vele az energia – veszteségekkel ugyan – végighalad az imént említett építmény fölöttük magasodó szintjein, illetőleg az ott élők tápcsatornáján és anyagcsere-folyamatain.

Az algákat az őket fogyasztó állati planktontagok (kerekesférgek, alsóbb rendű rákok, néhány szúnyogfaj lárvája) szűrik ki, amik aztán táplálékul szolgálnak a halaknak. De bőven vannak egyéb táplálkozási elágazások és láncolatok is.

Mindenesetre a ragadozó és a békés természetű uszonyosok életük első 3-4 hetében  – bár különböző időpontban – mégis egy ovimenzára járnak. Ám az óvoda után a folytatás más. Mert az alig négycentis predátorjelöltek ragadozni kezdik a később szaporodó pontyfélék – náluk jóval kisebb – az évi ivadékait, tehát fellépnek a piramis „ragadozók” feliratú lépcsőjére.

A békés természetű halacskák viszont még hosszú ideig a zooplanktont kapdossák, akár több éves korukban is hörpölve az ágascsápú és evezőlábú rákokból, míg fajra jellemzővé nem válik táplálkozásuk.

Elsősorban a nagyobb ágascsápú rákok (vízibolhák) azok, amik az idősebb pontyfélék szempontjából is jól falatozhatók, ezért a két-három nyaras pontyok és nagyobb keszegek szívesen „planktonoznak” rájuk.

S ha őket kifalták, jöhetnek azon planktontagok, melyek bár kisebb termetűek, de sok lebeg belőlük. Létezik az a fogalom is, hogy tápláléknyomás, ami éppen erre utal, vagyis: azt eszed, amiből bőven van.

Igen, ismét elkalandoztam kicsit az alapgondolat kacskaringós vezérfonalával, mely az algás, illetve átlátszó hínáros vizek törvényszerűségeit gombolyítja, de a kérdésre, hogy „mit is ad az alga”, nem lehet röviden válaszolni.

Mindenesetre egy, a hőmérséklet emelkedésével felpörgő szervesanyag-üzemként is felfogható az alga biomassza, melynek alapanyagai a szén, a hidrogén, az oxigén, a nitrogén, a foszfor és megannyi ásványi elem. A „gyár” napenergiával üzemel, és károsanyag-kibocsátás helyett hajnaltól estig oxigént pumpál a környezetébe.

A pörgést és intenzitást nem véletlenül hangsúlyozom. Mert ezek a folyamatok a hínárlevélben is működnek, amit éppen rágcsál egy vízicsiga, de az energia- és anyagáramlás azon az ágon lassúbb folyamat.

Az algasejt élettartama napokban mérhető, és ha addig nem kapja be a „planktontársa”, mondjuk egy ágascsápú rákocska, akkor az agg alga, megunva önmaga társaságát, gyorsan kettéosztódik, és így tesz több milliárd másik algasejt is abban a pillanatban.

A planktonrákok matuzsálemnek számítanak, ha megérik az egy hónapos kort. Jómagam egyszer találkoztam olyan vízibolhával, amelynek kitinhátán moszatszálak nőttek. Meg is emeltem előtte a szalmakalapomat. Ám abban a tóban akkor kevés volt a hal. Ilyenkor az ágascsápú rákok képesek olyan tömegben megjelenni, hogy teljesen átlátszóvá, „vízibolha tisztává” szűrik az egyébként tápanyagokban dús, algás vizet.

Ők azok a fontos haltáplálék-szervezetek, melyek folyamatosan petéznek, sőt elevenszülők e különös, ivartalan gradációjuk alatt. Gyors szaporodásukkal küzdenek a halak falánk étvágya ellen, miközben – persze nem önszántukból – „etetik őket” magukkal.

Ha májusban merített állati planktonmintát veszünk egy halastóból, s tíz vödör tóvizet átszűrünk százmikronos molnárszitaszöveten, majd azt tapasztaljuk, hogy a mérőüvegben 3 milliliter ülepített zooplankton gyűlt össze, akkor az leegyszerűsítve annyit jelent, hogy abban a pillanatban hektáronként 3 mázsa alsóbbrendű rák képezi a pontyok táplálékbázisát.

Ez bizony így is marad hosszú hetekig, míg a rákocskák szaporodási intenzitása követni tudja az egyre növekvő pontyállomány étvágyát. Mert közben az egy hektárra kihelyezett 200 kilogramm pontyból (ami jelenthet mondjuk tízezer darab 20 g-os halacskát) július végére akár 1000 kilogramm is lehet. Így alakul át halhússá a folyamatosan újratermelődő állati planktonfehérje és a gabonafélékből kiegészítésképp (energiabevitelként) vízbe lapátolt szénhidrát.

A két szám közötti eltérés (esetünkben 800 kilogramm) az a hozam, ami a pontyocskák egyedi testtömeg-növekedéséből tevődik össze, belekalkulálva az ezen időszak alatti darabszámveszteségeket is.

Természetes tavaink egy hektárra vetített halhozamai meg sem közelítik az előbbi példában említett értéket. Tápanyagszegény, átlátszó, hínáros vizekben a hektáronkénti éves halbiomassza-növekedés jócskán 100 kilogramm alatt marad.

Na, de most már menjünk vissza horgászni, és ne a halhozamokra gondoljunk, hiszen nem vagyunk mi „húshorgászok”!

A táplálékláncolat összefüggései után csalizzuk fel a horgunkat, peregjen az orsó és a film a zamárdi hínármezők között, melyek állományát a hínáros békaszőlő alkotta, és külön horgásztársadalma alakult ki. Mindenkinek más és más volt az elképzelése a csónakrögzítésről, a horgászmódszerről, az etetésről, az etetett helyről és a helyes viselkedésről.

Ültem apám mellett és figyelgettem. Nemcsak azt, hogy hányadik halat fogja, és hogyan, hanem a többi horgásszal való viselkedését is. Barátságos volt mindenkivel, az öregekkel pedig különösképpen tisztelettudó.

Németh bácsi nagy karimájú szalmakalapjára kristálytisztán emlékszem. A zamárdi horgászok között ő volt a rangidős, és messziről fel lehetett ismerni arról is, hogy nem evezett, hanem hosszú rúddal tolta a csónakját, és két vaskaróval rögzítette horgászhelyén. Kevés beszédű, halk szavú ember volt, többnyire csak intett a kalapjával, ha üdvözöltük egymást. Nem volt állandó helye, mindig ott állt meg, ahol halmozgást látott.

Akadtak olyan horgászok is, akik karót vertek le a hínármező szélén, és a rászögelt kis táblán virított a nevük.

Mi a nyúltápban hittünk, a finom szerelésben, és hol itt álltunk meg, hol ott.

S lám-lám háromféle emberi viszonyulás érhető itt tetten. Van, aki keresi, van, aki csalogatva várja, és van, aki önzően birtokolni akarja a még oda sem úszott halat. Ezeket a táblás helyeket messzire elkerültük. Karóiknak talán csak a küszvágó csérek és a kormos szerkők örültek, mert kiváló pihenőhelynek bizonyultak. Nyugodt emésztésük következtében pedig a táblákon végigfolyt és rászáradt szürkésfehér csíkok nyár végére eltakarták a feliratokat is…

25-ös zsinórnál sohasem horgásztunk vastagabbal, és itt is csúszó úszóval szereltünk, borsónyi gömbólommal, közepes keszegező tűvel, melynek lapkáján M betű volt, az akkori legmenőbb márka, a Mustad jele.

Miután a bambusz spiccbottal beletanultam a horgászat tudományába, első orsós, teleszkópos botomat is itt próbáltam ki.

Ezzel kapcsolatosan eszembe jut apám egy gondolata, melyet elég gyakran mondogatott: „Fiam, én nem kigubancolni jöttem ide, hanem horgászni.” Mert ugyebár az orsós pecabot nagyobb odafigyelést igényel, és több műszaki problémát tartogat, így esetenként önfeláldozást kíván a tanítómestertől.

Az viszont biztos, hogy egy-egy gordiuszi bog kibontása türelmünk ékes tanúbizonysága lehet, és a sikerélmény megtapasztalására úgyszintén lehetőséget ad az élet más területein is.

A nyúltápnak itt is sikere volt, és a keszegek gyorsan odataláltak hozzánk. A csali és az ereszték változtatásával a Balaton négy fő keszegfajából zsákmányolhattunk itt. Ha gilisztacsokor volt a tófenékre süllyesztett horgon, vagyis minimum két trágyagiliszta tekergőzött rajta, akkor legtöbbször dévérkeszeget fogtunk. Kapása jellegzetesen feltolós, felfektetős, ami táplálkozási szokásaiból adódik. Vagyis miután talál valami húsosabb eledelt, feljebb emelkedik vele, féltve a falatot lent keresgélő társaitól. Róluk, a tó leggyakoribb keszegfajairól következzen néhány gondolat.