GÁSPÁR ANDRÁS GÁSPÁR

HÉJNÉLKÜLI

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv: Gulyás Marcell

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Gáspár András Gáspár, 2020

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-486-953-5 (epub)

ISBN 978-963-486-954-2 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Pacskovszky Zsolt

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2020

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Első Challenge-csoportomnak

0.

APA! APA! AZ ŐRZŐK ELFOGTÁK ANYÁT!

A bennszülött fiú lélekszakadva rohan. Az erdő sűrű, az aljnövényzet vastag, a napfény nehezen hatol át a lombokon. A kisfiú megbotlik, a földre zuhan. Térde és a tenyere horzsolásokkal van tele, sebeiből vér serken, de nem törődik a fájdalommal. Feláll, bukdácsolva továbbfut, és közben rémülten tekinget hátra. A szűk ösvény végében megbúvó öböl felé tart, ahol egy félmeztelen, inas férfi derékig a vízbe merülve azon igyekszik éppen, hogy hatalmas pálmalevelekkel fedje be az ősfák és a kusza part menti bozótos rejtekében himbálózó apró hajót. A folyó sodrása a kanyarulatban enyhül, de biztonságképpen két inda is fut az egyárbócosról a part felé, s fonódik az ősfák derekára, nehogy a víz magával ragadja. A fiúcska kiáltozását hallva édesapja megdermed, majd feszülten a dzsungel sötétjébe bámul. Izmos testű, erős férfi. Arcát és homlokát durva sebhelyek csúfítják. Szeme lázasan kutat, nem lát-e a felé igyekvő gyermek nyomában üldözőt. A kisfiú lihegve eléri az öböl partját. Megtorpan. Érzi édesapja hirtelen támadt indulatát. A férfi a partra lábal, megragadja a gyermek vállát, és dühödten az arcába sziszeg.

MEGMONDTAM, HOGY NEM JÖHETSZ IDE EGYEDÜL!

A kisfiú bénultan áll.

ANYÁT ELFOGTÁK! AZT KIABÁLTÁK, HOGY HÉJSÉRÜLT, ÉS A SÁMÁN GYÓGYÍTANI AKARJA!

GYÓGYÍTANI…

A bennszülött férfi hátratántorodik. Tehetetlenül téblábol pár pillanatig, majd letérdel a fia elé.

TÉGED ÉS A KICSIT NEM BÁNTOTTÁK?

A kisfiú megrémül. Soha nem hallotta édesapja hangját ily remegőnek.

AZ ÁLLATOKAT ETETTEM, AMIKOR JÖTTEK. ANYA ODASZALADT HOZZÁM. Ő MONDTA, HOGY FUSSAK IDE, ÉS… ÉS AZT IS MONDTA, HOGY MENEKÜLJÜNK…

KÖVETTEK TÉGED?

NEM TUDOM, APA, NEM TUDOM!

A bennszülött férfi újra az erdő irányába pillant. A vastagodó sötétben egyre kevesebbet látni. A fiú a derekát öleli, úgy lihegi:

FÉLEK.

Az édesapa feszülten fülel. A neszező madarak elhallgatnak, a szél elül, a lombok is mozdulatlanná merevednek a magasban. Vihar közeledik. A férfi érzi, hogy nincsenek egyedül. Egészen közel hajol a kisfiú füléhez. Suttog.

AZT TESZED, AMIT MONDOK!

FÉLEK…

CSSSSS! ELÚSZOL A HAJÓIG, FELKAPASZKODSZ A KÖTÉLLÉTRÁN, MAJD FELHÚZOD MAGAD UTÁN, ÉS LEFEKSZEL A PALLÓRA! TÖRTÉNJEN BÁRMI, OTT MARADSZ!

APA!

HOZOM ANYÁT ÉS A HÚGODAT. SIESS!

A férfi nem engedi el a gyermeket. Megfogja az arcát, megsimogatja a szemét, majd az orcáján végigfutó sebhelyeket. Homlokát a homlokához dönti.

MINDEN RENDBEN LESZ, FIAM! MENJ!

A kisfiú bólint, és apját bámulja, miközben a folyópart felé hátrál. Aztán megfordul, halkan belemerül a vízbe, elúszik a hajóig, megkapaszkodik a lelógó hágcsóban, és felhúzza magát. Mielőtt átlép a fedélzetre, egy pillantást vet még a partra. Látja, hogy az apja, miután sietve int neki, hirtelen az ösvény irányába kapja a fejét. Egy dárda suhan felé. Elhajol előle, sikerül elkerülnie, hogy a fegyver átverje a mellét, de a vállát így is felhasítja. A kisfiú rémülten bújik a hajó palánkja mögé, és remegő kézzel, rejtekéből vonja fel a kötéllétrát. Érzi, hogy a sajka nagyot rándul, és táncba kezd a vízen. Óvatosan kiles. Apja elvágta az egyik indát, és most a másik felé igyekszik. Karjából ömlik a vér. A gyermek fején átfut a gondolat, hogy tán segítenie kellene neki, be kellene kötöznie a sebét, de ekkor megdermed. A bozótosból tetovált harcosok robbannak elő. Az apa bozótvágójával két támadót azonnal a földre küld, átvágott torokkal vergődnek előtte. A többiek visszarettennek egy pillanatra, majd lihegve a magasba emelik dárdájukat. A bennszülött férfi tudja, hogy egyedül nem bírhat el ekkora túlerővel. Tesz egy lépést az ősfa irányába, amelynek derekán ott feszül a másik tartókötél, de a harcosok úgy helyezkednek, hogy nem férhet a közelébe. Két újabb támadó lendül előre, hogy fegyverét beledöfje. A férfinak sikerül mindkét szúrás elől kitérnie, és a bozótvágóval közben belehasít az egyik harcos oldalába. Felmarkolja a mellé zuhant támadó elejtett fegyverét, és gyorsan maga elé rántja. A vérben forgó szemmel felé lendülő másik harcos egyenesen beleszalad a dárdába. Szabályosan felnyársalja magát. Az apa csak nagy nehezen tud talpra állni. A dárdát kitépi áldozata mellkasából, és igyekszik úgy araszolni, hogy közelebb kerüljön a nem messze feszülő kötélhez. Az őrzők nem támadnak újra. Hajítófegyverüket a magasba emelik, és némán lesik minden mozdulatát.

ENGEDJETEK MINKET BÉKÉBEN ELMENNI INNEN!

NEM FOGTOK ELMENNI.

Négy dárda zúg a férfi felé. A kisfiú ekkor pillant ki újra a hajó palánkja mögül. Látja, amint édesapja sikeresen elhajol három fegyver elől, ám azt is látja, hogy a negyedik egyenesen átüti a torkát. A férfi térdre zuhan. Megpróbálja kiszakítani nyakából a dárdát, bal kezével megragadja a nyelét, ám ereje fogytán, szorítása enged, keze aláhull. Talpra állna, de lába nem engedelmeskedik, csak inog egy helyben. Jobb keze emelkedik, késével próbálja még elmetszeni a levegőben futó indát, amely a hajót a parton tartja, ám a kötél túl messze van, nem érheti el. A kés kiesik a kezéből, arccal előre a földre bukik. A támadók közel lopóznak a mozdulatlan testhez, egyikük a hátába döfi fegyverét.

ENNEK VÉGE.

Vezetőjük a hajóra mutat.

HOZZÁTOK A KÖLYKÖT!

Az árbócos felé indulnak. A kisfiú összehúzza magát, tehetetlenül bámul az égre. A pallón lapulva várja, hogy rátaláljanak. Dörgés hasít a csendbe. Az ősfák derekát pillanatok múlva zúgó szél hajlítja meg. Villámok cikáznak, esőfüggöny zúdul le a magasból. Két őrző a kötélhez szalad, igyekeznek azt megragadva a szárazra vonni a hánykolódó hajót, hogy aztán onnan ugorhassanak a fedélzetére. De olyan erős orkán támad, hogy képtelenek a part közelébe húzni. Egyikük a vízbe ugrik. A sajka már csak egy karnyújtásnyira van tőle, amikor újabb villám csap le a magasból. Egyenesen annak a fának a törzsébe vág bele, amelyhez a fiú apja a kötelet erősítette. A láng gyorsan terjed.

IGYEKEZZ! HOZD A KÖLYKÖT!

A kisfiú hallja a vad karcsapásokat. Tudja, hogy egy őrző liheg a hajó közelében. Tudja, hogy mindjárt megkapaszkodik a palánkban, és felfelé húzza magát. Tudja, hogy meg akarja ölni, mint az apját. Az árbócos megdől. A gyermek nem habozik. Felemelkedik, a férfi fölé magasodik. Lábát a magasba lendíti, és arcba rúgja a harcost.

DÖGÖLJ MEG!

A támadó véres fejjel zuhan a vízbe. A gyermek nem láthatja, hogy vajon a felszínre bukkan-e újra, mivel a hajó nagyot rándul, és ő hanyatt esik. A kötelet ebben a pillanatban perzselte szét a fa törzsét mardosó tűz, az inda elpattant, a sajka immár kormányozhatatlanul hánykolódik lefelé a folyón, a nagy folyam irányába. A fiú hasra fordul, az árbóchoz kúszik, majd belekapaszkodva felhúzza magát. Az apa mozdulatlan teste felett álló őrzők őrjöngve kiáltoznak utána. A gyermek sebhelyes arcát meleg eső öntözi, körötte zajosan tombol a vihar, de éles hangja keresztülhasít az égzengésen:

GYŰLÖLLEK TITEKET! GYŰLÖLÖM A SZIGETET! GYŰLÖLÖK MINDEN HÉJEMBERT! LEGYETEK ÁTKOZOTTAK!

A kis hajót sebesen viszi előre a víz. Az erdei folyó nemsokára a völgybe ér, s a nagy folyamba ömlik. A torkolattól balra a nagy folyam vízesésként zúdul a sziklaormok öleléséből a mélybe. A zuhatag tövétől nem messze a háborgó víz elnyugszik, és lelassulva hömpölyög tovább. Ide érkezik a bukdácsoló árbócos, fedélzetén a nyüszítő bennszülött fiúval. A sajka pár pillanatra megpihen a vízesés öblében, pördül néhányat a tengelye körül, majd miután egy heves áramlat magával ragadja, megállíthatatlanul sodródik tovább az éjszaka mélyén fodrozódó tenger irányába…

1.

IOLA! TE MEGINT EZT ÁLMODTAD?

NE KIABÁLJ!

SZENTSÉGES HÉJ! HÉJNÉLKÜLI ŐRZŐK ÉS HÉJNÉLKÜLI BENNSZÜLÖTTEK?! EZ CSODÁLATOS, IOLA! ÉN MIÉRT NEM ÁLMODOM SOHASEM EFFÉLÉKET?

KÖNYÖRGÖK, NE KIABÁLJ, DYAMI!

ÉN IS ENNYIRE IZGALMAS RÉMÁLMOKAT AKAROK! ÉN AZ ÁLMAIMBAN MINDIG CSAK ZUHANÁST, EMELKEDÉST, A TŰZ FORRÓSÁGÁT ÉS AZ ESŐCSEPPEK HŰVÖS SIMOGATÁSÁT ÉRZEM. PERSZE SZOKTAM ÉNEKSZÓBAN IS FÜRDŐZNI, ÉS ANDALÍTÓ A TENGER MORAJLÁSA IS, HA HALLOM AZ ÁLOMIDŐ ALATT. LEGJOBBAN AZT SZERETEM, AMIKOR VADAK RIKOLTANAK, ÉS HA ENAPA HANGJA VÉRPEZSDÍTŐEN A FÜLEMBE SUSOG… DE SOHASEM KÜZDÖTTEK MÉG ELŐTTEM VÉRSZOMJAS HARCOSOK! CSAK ÚGY ELŐLÉPTEK A SÖTÉTBŐL? TÉNYLEG?

TÉNYLEG!

EZ CSODÁLATOS! TE EGY SÁMÁN VAGY, IOLA! EGY MÁGIKUS SÁMÁN!

HALLGASS! NEM AZÉRT MONDTAM EL, HOGY AZ EGÉSZ FALU HALLJA.

ÉS AZT IS ÉREZTED ÁLMODBAN, HOGY MILYEN IZMOSAK? TUDOD… A TESTÜK?

DYAMI, TE MEGINT NEM VESZEL KOMOLYAN!

ÉN BIZTOSAN ÚGY IRÁNYÍTOTTAM VOLNA AZ ÁLOMIDŐT, HOGY A HARCOSOK KÖZELÉBE KERÜLHESSEK, ÉS MEGTAPINTHASSAM A KŐKEMÉNY IZMAIKAT!

SOHA TÖBBÉ NEM MESÉLEK NEKED SEMMIT, DYAMI!

Iola sértődötten rogyott le az utolsó támogató tövébe. Az erős oszlopon túl már a tenger morajlott. Iola talpát a sós víz nyaldosta. Arcát a tenyerébe temette. Hallgatott. A másik bennszülött lány felette állt, érzékelte hallgatását.

MOST MEGSÉRTŐDTÉL?

Iola nem válaszolt. Felhúzta a lábát, kezét összekulcsolta a térdén, és fejét a karjára hajtotta. A tenger zúgását hallgatta.

TEHÁT MEGSÉRTŐDTÉL.

Iola halkan válaszolt:

EGYRE TÖBBSZÖR ÁLMODOM HÉJNÉLKÜLIEKKEL. ÉS A KISFIÚVAL.

Dyami leült mellé.

NEKI SINCS?

NINCS.

Dyami elmerengett.

SZERINTEM TE MAGAD VAGY A KISGYERMEK ABBAN AZ ÁLOMBAN, IOLA.

Megint hallgattak.

DE ÉN NEM AKAROK HÉJNÉLKÜLI LENNI!

Dyami elmosolyodott.

MÉG SZÉP! AHHOZ WAQUIN SÁMÁNNAK IS LENNE EGY-KÉT SZAVA.

DE MI EZ AZ ÁLOM, DYAMI? MIÉRT NEM SZABADULOK TŐLE? HOGY LEHET, HOGY AZ ÁLOMLÉTEK IDEJÉN ÚJRA ÉS ÚJRA OLYASMIT TAPASZTALOK, AMIT KÖZÜLÜNK SENKI SEM?

MAJD FELNŐSZ, IOLA, ÉS AKKOR NEM GONOSZ HÉJNÉLKÜLIEKKEL, HANEM FIATAL HARCOSOKKAL TÖLTÖD AZ ÁLOMLÉTED! ÉN MOSTANÁBAN MINDIG ENAPÁVAL ÁLMODOM. ÉS OLYAN FORRÓAK AZOK AZ ÁLMOK! FORRÓAK, MÉZÍZŰEK, SIMOGATÓAK ÉS SZÉDÍTŐ ILLATÚAK! A BŐRÖMÖN ÉRZEM MINDIG, AHOGY ENAPA ELKAP, ÉS MAGÁHOZ VON. ÁLMOMBAN ÉRZEM A TAPINTÁSÁT…

Iola szája keserű mosolyra húzódott.

MÁR VAGY SZÁZSZOR HALLOTTAM AZOKNAK AZ ÁLMOKNAK A RÉSZLETEIT, BELE NE KEZDJ MEGINT!

ÉN MEG SZÁZSZOR HALLOTTAM A TE HÉJ NÉLKÜL KÜZDŐ, MEZTELEN FELSŐTESTŰ HARCOSAIDRÓL!

AZT MONDOD, NE TÖRŐDJEK VELÜK? ELHAGY EGYSZER EZ A NYOMASZTÓ ÁLOM?

Dyami átölelte barátnőjét.

ÉN RAJONGOK A TÖRTÉNETEIDÉRT, IOLA. NEKEM BÁTRAN MESÉLHETSZ! NÉHA ÉN IS ELMERENGEK AZON, MILYEN LENNE, HA MÁS VILÁGBA SZÜLETEK. HA NEM A HÉJTÖRZS GYERMEKE LENNÉK. DE EZEKNEK AZ OSTOBA GONDOLATOKNAK SEMMI, DE SEMMI ÉRTELMÜK. MI IDE SZÜLETTÜNK, NEKÜNK ITT VAN DOLGUNK.

MILYEN DOLGOM LEHET NEKEM ITT? SE APÁM, SE ANYÁM, SE TESTVÉREIM. CSAK NÖVÖK ITT, MINT A DUDVA.

A bennszülött lányok finoman egymáshoz döntötték a homlokukat. Dyami suttogva szólalt meg újra:

BELŐLED ELŐBB-UTÓBB GYÓGYÍTÓ LESZ, IOLA. VAGY HATALMAS SÁMÁN! SZERINTEM A HÉJISTEN ÉPPEN PRÓBÁRA TESZ TÉGED. EZÉRT KÜLDÖZGET RÁD ILYEN ŐRÜLT IZGALMAS, KÜLÖNÖS RÉMÁLMOKAT. HA ELÉG ERŐSNEK ÍTÉLTETSZ, MÉLTÓVÁ VÁLSZ ARRA, HOGY FŐPAP LEGYÉL!

EZT MOST KOMOLYAN MONDOD, DYAMI?

SZERINTED?

SZERINTEM NEM.

SZERETNÉL SÁMÁN LENNI?

AZ ÉG ÓVJON TŐLE!

MIÉRT?

WAQUIN KEGYETLEN.

EZ IGAZ. EZÉRT KELLENE A TÖRZSNEK EGY JÓSÁGOS, CSODÁLATOS, ÁLMOKAT ZENGŐ SÁMÁN. A SÁMÁNOK SÁMÁNJA, A LEGMÁGIKUSABB FŐPAP, AKIT IOLÁNAK HÍVNAK! HA VALAMI OKBÓL RÁM, ÉS NEM SZERENCSÉTLEN ÖCSÉMRE SZÁLLNA APÁM TISZTSÉGE, TÖRZSFŐKÉNT ÉN BIZTOS TÉGED NEVEZNÉLEK KI SZELLEMI VEZETŐNKNEK!

MINDIG CSAK GÚNYOLÓDSZ, DYAMI!

TE MEG FOLYTON HÉJNÉLKÜLIEKRŐL ÁLMODSZ! MELYIK A JOBB?

Iola elgondolkodott. A tenger morajlását hallgatta.

TALÁN AZ LENNE A LEGJOBB, HA BELESÉTÁLNÉK A NAGY VÍZBE…

Dyami felállt.

NE LÉGY BOLOND! KÜLÖNBEN IS, HA JÓL TUDOM, VÍZISZONYOD VAN.

Iola szomorúan jegyezte meg:

HÁT EZ AZ. SEMMIRE SEM VAGYOK JÓ. MÉG ERRE SE. A NAGY VÍZ JEGYESE SEM LEHETEK SOHA…

Dyami felkacagott.

SZERINTEM KEZDESZ FELNŐNI, BARÁTNŐM! NINCS A TÖRZSBEN FIATAL LEÁNY, AKI ELŐBB VAGY UTÓBB NE ERRE A GONDOLATRA JUTNA. HOGY MI SEMMIRE SEM VAGYUNK JÓK… DE AZTÁN SZERELMESEK LESZÜNK, ÉS MINDEN OSTOBA GONDOLATUNK TOVAILLAN.

Iola reménykedve kérdezte meg:

BIZTOS?

EGÉSZEN BIZTOS. DE ESZEDBE NE JUSSON MÁSNAK BESZÉLNI AZ ÁLMAIDBA LÁTOGATÓ HÉJNÉLKÜLIEKRŐL! TUDOD, HOGY EZ TILOS.

TUDOM.

A SÁMÁN KÖNYÖRTELEN. Ő NEM SZÍVELI AZ ILYEN MESÉKET.

TUDOM…

MOST PEDIG JÁTSSZUNK! VÉGÜL IS EMIATT JÖTTÜNK A NAGY VÍZHEZ, NEM AZÉRT, HOGY HÉJNÉLKÜLIEKRŐL KÉPZELEGJÜNK!

2.

Iola keze lázasan matatott a nedves kavicsok között. Gyakorlott ujjaival kagylóhéj alakú tengerparti köveket keresett, mert ezek a kőhéjak sokkal többet értek az ősrégi társasjátékban, mint a hagyományos lapos vagy hétköznapian szögletes kövek. Még húsz vijjogás maradt arra, hogy gyűjteményét újabb értékes zsákmánnyal gazdagítsa. Ha a huszadik is felhangzik, véget ér a játék. Hallotta, hogy nem messze tőle Dyami már a Nagy Vízben gázolva kutat pluszpontokat jelentő kincsek után. Veszélyes taktikának tartotta ezt barátnője részéről: Dyami könnyen elveszítheti az ösvényt, és úgy eltévedhet a Nagy Vízben, hogy soha többé nem talál vissza. Iola bal kezével egyre a biztonságot nyújtó indafonatba, a segítőbe kapaszkodott. Ő semmiképp nem kockáztatna. De Dyami más, Dyami nem ilyen jól nevelt. Örökké kísérti a sorsot. Iola biztos volt benne, hogy különc barátnője akkor is rendszeresen elhagyja az ösvényt, akkor is segítők nélkül kalandozik titokban, amikor egyedül járja a partot. Pedig ezt tiltja a törvény. Tiltja Waquin, a sámán. Ráadásul ez a vakmerőség életveszélyes is lehet. Most, ha eltévedne, a hangjával ő még vissza tudná csalogatni a számukra kijelölt útra, de magányosan, társ nélkül ez a meggondolatlanság végzetes következményekkel járhat. Az ösvényt soha nem szabad elhagyni. Ha Madya, a törzsfő ezt megtudná, alighanem súlyos büntetést róna ki engedetlen lányára. De Dyami élvezi ezt. Dyami a veszélyek szerelmese. Most is. Míg ő görcsösen markolja a segítőt, addig barátnője messze, a nyílt vízben kóborol.

GYERE VISSZA, DYAMI! TUDOD, HOGY NEM SZABAD! HA ÉDESAPÁD MEGTUDJA…

JUJ, DE MEGIJEDTEM! CSAK AZÉRT HÍVOGATSZ EGYRE, MERT FÉLSZ, HOGY ALULMARADSZ! MÉG TIZENÖTÖT VIJJOGNAK A SUHOGÓK, ÉS NYEREK!

Iola aggódva kapta fel a fejét. Hallotta, hogy Dyami még beljebb hatol a hullámok közé.

csak azért csinálja, hogy bosszantson – hát engem nem fog megijeszteni – én fogok nyerni – végre legyőzlek – azt hiszed, hogy az ostoba vakmerőségeddel megijeszthetsz – hát nem – hopp, itt van két újabb héjkavics – most végre enyém lesz a győzelem

HALLOD?

Dyami hangja egészen messziről szólt. A Nagy Víz moraja ijesztő, de ha az ember markában érzi a segítőt, és a szent ösvényen halad, nincs mitől félnie. A segítő a biztonság, az ösvény az élet. Dyami tompa kiáltása azonban veszélyt jelzett.

DYAMI, BAJ VAN?

mellette mindig ez jut az eszembe – hogy baj van – miért van ez – Dyami soha nem a biztonságot jelenti, hanem az izgalmat, a szokatlan dolgokat – a veszélyt – anya is imádta a veszélyeket – ezt beszélik, akik ismerték – talán miatta szeretlek, Dyami

GYERE VISSZA!

VALAMIT HALLOK!

MIT?

FOGALMAM SINCS!

CSAK A SUHOGÓK RIKOLTANAK. LEHET, HOGY VIHART JELEZNEK.

most miért hallgat – csak zúg a Nagy Víz – a suhogók vijjognak odafent – a Nagy Víz zenéje nyugtalanító, mély és zaklatott – miért nem hallak, Dyami

ITT VÁRLAK AZ UTOLSÓ TÁMOGATÓNÁL! TUDOD, MIT? NYERTÉL, CSAK GYERE MÁR KI!

morajlik a Nagy Víz – lehet, hogy elragadta – hogyan segíthetnék neki – az ösvényt nem hagyhatom el

Iola az indából font, embermagasságból lelógó segítőbe kapaszkodva fülelt. Egész teste megfeszült, miközben a parti föveny fölé hajolt. Bal kezével, melyből egy friss horzsolás nyomán vér fakadt, görcsösen markolta a tengerparti meredélyen felfelé futó, négy-öt lépésenként cölöpökhöz erősített indafonat végét. Ment volna tovább, hogy Dyami segítségére siessen, de akkor el kellett volna hagynia az utolsó oszlopot, el kellett volna engednie a segítőt. Agyában lüktetett az ősi törvény: az ösvényről letérő lelkek útja a poklok poklába vezet.

DYAMI!

EGY EMBER! EMBER A VÍZBEN! FUSS! HOZZ SEGÍTSÉGET!

Iola megkönnyebbülten sóhajtott.

Dyami él – él – nem vette magához a Nagy Víz

KÖNYÖRGÖK, GYERE MÁR VISSZA A SZENT ÖSVÉNYRE! APÁD MEGBÜNTET, HA MEGTUDJA, HOGY SEGÍTŐ NÉLKÜL A NAGY VÍZBE MERÍTKEZTÉL!

NEM ÉRTED? EGY EMBER VAN A VÍZBEN! HALLOM, HOGY FULDOKLIK! SEGÍTENÜNK KELL NEKI! HÍVJ IDE VALAKIT GYORSAN!

Iola torka összeszorult.

ember a Nagy Vízben – de Dyami is a Nagy Vízben van – mi lesz ebből

A fövenyre ejtette értékes kavicsait, egy pillanatra az ösvény végét jelző oszlopnak dőlt, hogy erőt gyűjtsön, majd elszánta magát. Megfordult, megmarkolta a kötelet, és a kifeszített inda által kijelölt utat követve sietve a faluba indult a szent ösvényen. Tudta, a sámánt kell felkeresnie. A Héj törzsében ez a szokás, ha valami szokatlan dolog történik. Márpedig most szokatlan dolog történt. Idegent sodor a szigetre a Nagy Víz. Nyolcszáz lépés a falu határa. A főtéren álló Totem újabb kétszáz lépés. A sámánlak onnan még vagy ötszáz. Waquin a meredek domb tetejére futó hosszú ösvény legvégén lakik. Háromezer lépésnyi idő múlva fognak visszatérni. Csak reménykedhet, hogy Dyami nem talál ki addig semmilyen őrültséget. Nagy igyekezetében hirtelen beverte a fejét valamibe. Feljajdult.

persze – az utolsó előtti támogató

Megkönnyebbülten ölelte át a magasba nyúló faoszlopot.

nyugodj meg, Iola – nincs semmi baj – vegyél mély lélegzeteket – ne hagyd, hogy a félelem összeszorítsa a szívedet – itt fut a segítő – itt vannak tízlépésenként a támogatók – ha elragadna a kétségbeesés, állj meg a következőnél, gyűjts erőt, és úgy menj tovább – nem lehet baj – a segítő veled van – az ösvény visszavezet a faluba

SIETEK! ADDIG NE CSINÁLJ SEMMIT!

Iola szorosan markolta a segítőt, és újra nekilendült. Nem bánta, hogy futás közben az inda véresre horzsolja a tenyerét. Botladozva, de egyre gyorsabban haladt felfelé a parti meredélyen, egy pillanatra sem hagyva el az ősi törvények által kijelölt szent ösvényt.

3.

Dyami dermedten állt a habokban. Már köldökig a Nagy Vízbe ereszkedett. Korábban még sosem járt ilyen messze a parttól. Lábujjaival érezte, hogy egy tengeri árok peremén áll. Még egy lépés, és ha nem lenne kiváló úszó, akár végleg el is nyelhetné a mélység. A fuldokló érzékelhette a lány holdfényben kirajzolódó komor, mozdulatlan sziluettjét, mert jajkiáltásai egyre kétségbeesettebben szólongatták.

HELP ME! PLEASE, HELP ME![1]

Dyami nem értette az idegen szavait, de biztos volt benne, hogy segítségért könyörög.

honnan tudja, hogy itt vagyok – persze, hallhatta, hogy kiáltozom Iolának

Dyami nem mozdult.

HELP ME! I’M DROWNING…[2]

felém kiabál – tudja, hogy itt állok – hogy lehet ez – olyan zajos itt minden – különösen jó hallása lehet ennek a héjembernek – de miért nem értem – más törzsbeli lehet, egy távoli szigetről

A fuldokló erőtlen karcsapásokkal közeledett felé. Napok óta hányódhatott már a nyílt vízen. Úgy tűnt, a tenger talán megkegyelmez neki: a hullámok épp a part felé sodorták.

ha a Nagy Víz úgy akarja, megmenekülhetsz – de a Nagy Víz szeszélyes – még magához ölelhet

SOCORRO![3]

Dyami egyre közelebbről hallotta a kétségbeesett zihálást. A fuldokló már csak egy karnyújtásnyira volt.

ÉS SURDA?[4]

nem segíthetek – érzem

SEGÍTSÉG! NEM LÁT…?! NEM BÍR!

Az idegen most a saját nyelvén szólította. Furcsán törte a szavakat, de nem kétséges, hogy a héjnyelvet használta. Egyetlen mondat volt csak, amit nem értett.

nem lááát – mit beszél ez

A bennszülött lány rémülten megfordult, menekülni akart.

ÉRTENI?! KÉRLEK! KELL KEZED…

Egy nő. Most már tisztán hallotta, hogy egy törzsön kívüli asszony könyörög utolsó erejével segítségért. Dyami megtorpant. Habozott. Fentről vijjogást sodort felé a szél. Aztán még egyet rikoltott a lány felett köröző nagy madár. Dyami kinyújtotta a kezét. Hagyta, hogy a fuldokló erőtlenül megragadja. Indult volna vele a partra, de a könnyű test váratlanul nagyot rándult, ahogy egy hirtelen támadt áramlat el akarta ragadni.

hát mégis kellene neked ez a szerencsétlen, Nagy Víz

Dyami tudta, ha elengedi a belekapaszkodó kezet, a tenger menthetetlenül tovasodorja a nőt. Izmait megfeszítve próbálta kifelé vonszolni. Az alattomos örvénylés azonban nem hagyta magát, körbefonta a nő lábát. Húzta, húzta vissza a mélybe.

legyőzlek, Nagy Víz – ismersz – Dyami vagyok

A kavargó áramlat végül engedett, és Dyami háttal a tengerbe csapódott. Sikerült kirántania a fuldoklót a mélység szorításából. Amikor kiemelte fejét a vízből, fogalma sem volt, hogy pontosan merre van a part, hol az ösvény, hol fut a segítő, és hol áll az első fövenybe fúrt támogató. Csak a nő tenyerét érezte a tenyerében. Pillanatokig tanácstalanul állt. Ösztöneire és a fülébe hatoló zajokra hagyatkozhatott csupán.

milyen hangosan sóhajtozol, Nagy Víz – velem van az áldozatod – odafönt a suhogók is nevetnek rajtad, hogy legyőztelek – hiába zúgatod habjaidat, hallom ám a bokrok hívogatását is – üzennek, hogy merre menjek

Dyami felnevetett. Határozottan indult meg a part felé. Amikor már csak bokáig ért a víz, elengedte a nő karját, letérdelt, és tapogatózva haladt tovább az első támogató után kutatva. Egy halom kagylóhéj alakú kavicsot érintettek ujjai. Elmosolyodott.

milyen sokat gyűjtöttél, Iola – ügyes lány vagy – kezdesz felnőni a feladathoz

Kisvártatva nekiütközött a faoszlopnak.

támogató – köszönöm, hogy itt vagy – köszönöm, hogy segítesz – azért mégiscsak itt a legjobb

Dyami megkönnyebbült sóhajjal dőlt neki a vastag cöveknek. Szerette a kalandokat, szerette a veszélyeket. De ennyi izgalom után jólesett neki egy kicsit megpihenni. A partról pár pillanat múlva halk nyöszörgést hallott.

VÍZ!

NINCS VIZEM!

OTT A KULACS. AZ OSZLOPNÁL.

honnan tudja, hogy van vizem – honnan

VÍZ!

ez lehetetlen

KÉRLEK, ADD! SZOMJAS!

Dyami magához ölelte a kulacsát, majd az ösvény indáját követve megindult a falu irányába.

NEM MEGY! KÉRLEK, AD VÍZ!

Dyami megtorpant.

HONNAN TUDOD, HOGY VAN NÁLAM VÍZ?

NEM ÉRTENI. LASSABBAN…

Dyami tagoltan megismételte.

HON-NAN TU-DOD, HOGY VAN NÁ-LAM VÍZ?

A hajótörött erőtlenül nyúlt a lány felé.

OTT! KEZEDBEN!

HONNAN TUDOD, HOGY ITT AKARTALAK HAGYNI?

A nő értetlenül bámult pár pillanatig, aztán nagy nehezen feltápászkodott, és imbolyogva a kulacsért indult. Lépései hirtelen elnehezültek, az oldalához kapott, és a fövenyre rogyott. A ruháját deréktájon vérfolt festette vörösre.

LÁTNI, HOGY VAN VÍZ! AD NEKEM VÍZ!

Dyami tétovázott egy keveset, majd bőrtömlőjét a parton heverő nő felé hajította. A hajótörött összeszedte utolsó erejét, és közelebb vonszolta magát a kulacshoz. Mohón tépte le a tetejét, ivott, félrenyelt, köhögni kezdett.

HONNAN TUDTAD, HOGY VAN NÁLAM VÍZ?

BOLOND? LÁTNI!

Dyami hátratántorodott, bizonytalanul imbolygott pár pillanatig, majd sarkon fordult, és kétségbeesetten menekülni kezdett. Botladozva, a segítőbe kapaszkodva sietett felfelé az ösvényen.

VISSZA… NEM HAGY ITT… NINCS ERŐ…

Dyami megtorpant.

KÖSZÖNÖM, SEGÍT.

nem hagyhatom itt – LÁTNI – ezt mondta – LÁTNI, hogy van nálam víz – lehet, hogy sámán – biztosan sámán egy távoli törzsből – azt mondta: LÁTNI – mit jelent ez – LÁTNI

VAN ORVOS?

MI?

GYÓGYÍTÓ…

GYÓGYÍTÓ?

IGEN…

A SÁMÁN. WAQUIN. Ő IS GYÓGYÍTÓ…

ODAVISZ?

és mi van akkor, ha ez az idegen egy démon – a sámán majd megmondja – a sámán mindjárt itt lesz

VISZEL SÁMÁNHOZ! NEM LÁTNI?! VÉR! KELL SEGÍTSÉG!

már megint – nem LÁTNI – de nem hagyhatom itt – ember – segítségre szorul – haldoklik

Dyami kinyújtotta a bal kezét a nő felé, miközben a jobbal görcsösen a segítőbe kapaszkodott.

JÖSSZ KÖZEL! AD KÉZ! ELENGEDNI KÖTÉL!

A sebesült közelebb húzta magát. Amikor összeért a tenyerük, megragadta Dyami kezét, olyan mohón és kétségbeesetten, hogy a lány elveszítette az egyensúlyát, s az ösvénytől elszakadva az elgyengült női testre zuhant. Vizes hajtincseket érzett a tenyerében, majd ujjai az idegen arcán tapogatóztak, s megállapodtak az egyik szemgolyójánál.

ez nem lehet – ez lehetetlen

HOL A HÉJAD?!

MI?!

TE HÉJNÉLKÜLI VAGY?

A hajótörött kiszabadította magát Dyami görcsösen rátapadó ujjai alól, nyugtatólag megsimogatta a kézfejét, majd szemügyre vette megmentőjét. Az erős félhomályban is érzékelte a bennszülött lány gyönyörű vonásait, és most már azt is látta, hogy a sötét sáv, amit mindeddig különleges tetoválásnak hitt Dyami szeme körül, nem más, mint egy fekete bőrdarab, amelyet finom öltésekkel a homlokára és az arcára varrtak. Az öltések vonalát világos hegek jelezték. A nő megérintette az anyagot.

NEM LÁTNI?

Dyami összerázkódott. Mereven állt fel. A hajótörött megrémült.

NEM BÁNT! NEM HAGY ITT!

A nő Dyami derekába kapaszkodva igyekezett visszatartani megmentőjét. A bennszülött lány szabadulni próbált, le akarta rázni magáról a sebesültet, aki végső kétségbeesésében, a küzdelem hevében a lány arca felé kapott. A nő körmei a fekete bőrvászon varratába téptek. Dyami elveszítette egyensúlyát, a nyílt víz felé tántorodott, és miközben az idegent magával rántva a habokba zuhant, égető fájdalmat érzett az arcán és a homlokán.

fáj – istenek, segítsetek – a héjam – hová lett a héjam – letépte az átkozott

„A Héj állati eredetű bőr. Szent eljárásokkal módosították, alakították természetét, összetételét. A csecsemőkorban felhelyezett finom szálszerkezetű matéria a héjgyermek növekedése során reakcióba lép az emberi bőrrel, összenő és együtt fejlődik vele. A Héj a fényt nem ereszti át, de megfelelő légzést biztosít a bőrnek. A főként kisgyermekkorban keletkező folyadék szabad távozásáról a héj alsó vonalán, kétoldalt kialakított apró könnycsatorna gondoskodik. A törzs évezredes történelméből hagyományozódott az utókorra a Héj elkészítésének és felhelyezésének szent rítusa, amelyet kizárólag a mindenkori sámán ismer. A gyermek születését követően maga a sámán varrja fel a Szent Héjat érctűjével minden héjnélküli csecsemő koponyájára. A törzs sámánjának szemén is bőrhéj feszül, de mivel a Héj törzsében a Beavatás szent mozdulatai nemzedékről nemzedékre öröklődnek – a sámán tapasztalatait rendszerint a saját maga által választott utódjára hagyományozza –, a szertartás rítusa az idő múlásával egyre tökéletesebbé finomodott. A hagyomány erejének köszönhető, hogy a képességesebb sámánok idején csupán néhány csecsemő pusztul bele a Héj felvarrásának sok évezredes aktusába, fertőzés vagy a túl mélyre hatoló bronztű által okozott koponyasérülés következtében. A Beavatást követően a törzs tagjai egy életen át viselik magukon a Héj ősi szentségét. A törzsi rituálék tanításai szerint a Szent Héj viselése a boldogság feltétele, nélküle az ősök egykor a pokol és kárhozat ösvényein tévelyegtek. A törzs tagjai a sámán útmutatásait követve óvják, vigyázzák Szent Héjukat. Héjsérülések olykor-olykor így is előfordulnak. Leginkább a meggondolatlan, serdülőkorba érő héjifjakkal történnek időnként szerencsétlenségek. A héjsebesültet legfőbb gyógyítóként maga a Sámán kezeli. Az ő feladata felmérni, hogy a szerencsétlenül járt héjembernek esélye van-e a felgyógyulásra és a közösségbe való visszatérésre. Kevés olyan esetről tud azonban a falu népe, amikor a sámánnak sikerült megmentenie egy-egy héjsérültet a kárhozattól.”

4.

Dyami feje kibukkant a vízből. A héj kiszakadt az arcából, elszabadult bőrcafatként lifegett bal halántékán. A hajótörött, aki csak később ért a felszínre, látta, amint a lány homlokát és arcát vörösre festi a vér. Dyami előregörnyedt, szemhéja vadul rángott. Tekintete végül megmerevedett. A szeme valószínűtlenül tágra nyílt, és döbbenten meredt a tarajos hullámokra. Aztán kapkodni kezdte a fejét, mintha egy villámgyorsan cikázó rovart próbálna vaksi szemével követni a tenger felszínén. Pillantása hirtelen a hajótöröttre siklott. Egy ideig csak bámulta a vízben vergődő alakot, majd felsikoltott. A sikoly hamarosan dühödt üvöltéssé erősödött. Tombolva rontott neki a sebesültnek. A nő azonnal megérezte a lányból feltörő gyilkos indulatot, és menekülni próbált. Pár karnyújtásnyira volt csupán a kavicsos parttól, de a lány csapkodó karjával előrenyúlt, megmarkolta a csuklóját, és a nyílt víz felé taszította. Dyami megállás nélkül kiabált, dühödten püfölte a vizet, és áldozata nyomában volt. A hajótörött, miután a lába talajt ért, igyekezett kitérni előle. Maradék erejét összeszedve oldalazva próbált a partra lábalni. A lány azonban a szárazföldtől néhány lépésnyire utolérte. Rávetette magát, megragadta a nyakát, és újra meg újra a víz alá nyomta a fejét. A nő egy ideig kétségbeesetten kapálózott, majd amikor már semmi energiája nem maradt, hátrahanyatlott, és tehetetlenül tűrte, hogy Dyami megmagyarázhatatlan dühe véget vessen életének. A lány végül felemelte a csontsovány testet, és miután hosszú pillanatokig a levegőben tartotta, a sekély vízbe hajította. A hajótörött nagy erővel csapódott a habokba. Nem mozdult többé. Élettelen végtagjait szelíden emelgették a partnak feszülő, majd visszahúzódó hullámok. Dyami szipogva pihegett, nyüszítése beleolvadt a tengermorajba. Aztán a nő arcához hajolt. Olyan közel, hogy az orruk szinte összeért. Végigtapogatta a nő orrnyergét, szemgolyóját és homlokát. Felegyenesedett.

HÉJNÉLKÜLI.

Újra felnyüszített, a fogát csikorgatta. Aztán bizonytalanul a saját arcát érintette meg. Nedves volt. Ismerte a tapadós érzést.

életfolyadék – vér

A sós víz kíméletlenül csípte nyílt sebeit. Ujjai a szeméhez, homlokához, majd a halántéka felé tévedtek. Ott megtalálta, amit keresett. Megérintette a leszakított héjat. Remegve tapogatta a petyhüdt bőrdarabot. A két szélénél fogva széthúzta, majd megpróbálta visszailleszteni magára. Amikor a héj az eredeti helyére került, megnyugtatta egy pillanatra a sötétség. Nyomkodta az anyagot, abban bízott, hogy talán visszatapad. De a bőrdarab nem engedelmeskedett neki, a gravitáció erősebb volt az akaratánál. Ahogy elengedte, a héj azonnal oldalra hullott. Dyami zihálva kapkodta a levegőt.

NEM, NEM, NEM… EZ NEM LEHET!

Újra és újra próbálkozott, de az eredmény ugyanaz volt. A héj nem tapadt meg a homlokán.

NEM LEHET! NEM LEHET, HOGY ÉN…

Aztán megértette. Az anyag nem kerülhet vissza a helyére.

hát jó – jól van – legyen – legyek

Dühösen ragadta meg a héjat. Az anyag apróra zsugorodott, ahogy a markába zárta.

legyek hát én is – legyek hát én is HÉJNÉLKÜLI

Összeszorította a fogát, és fájdalomsikolytól kísérve gyors mozdulattal letépte halántékáról a héjat. A fejbőre élesen lüktetett, megszédült, pillanatokig ájulás környékezte. Mélyeket lélegezve végül sikerült visszanyernie öntudatát. A szeme elé tartotta a bőrdarabot. Hosszasan, egészen közelről bámulta.

hát itt vagy – a kezemben vagy

Hirtelen minden ereje elhagyta. Térdre rogyott, és zokogni kezdett. Nem a néhány pillanattal korábban átélt fizikai gyötrelmek miatt záporoztak a könnyei: lelke legmélyéről egyszerre tört fel az összes indulat, amit éveken át mélyen magába fojtott. A Héjtörzs tagjai számára ismeretlen volt az, ami most Dyamival történt. A héjemberek csak elvétve szoktak sírni. A Héjsziget lakóit óvja a Héj áldása, harmóniában élnek a mindenséggel és egymással. A szent tanítások szerint a Héj szelleme a békét és nyugalmat ajándékozza a falu népének. Dyami azonban, amióta csak az eszét tudta, titokban szégyenkezett, amiért annyira különbözik mindenki mástól. Ha hallotta, hogy törzsbéli társai milyen boldog eksztázisban ünneplik hitük áldó és megtartó erejét a nemzetség szertartásain, az esküvőkön és temetéseken, eltévedt léleknek érezte magát, aki semmiképpen sem lehet a Héjtörzs őseinek leszármazottja. Az ő szívében túl sokszor dúlt nyugtalanság és elégedetlenség. Fojtogató boldogtalanság kínozta hosszú-hosszú ideje, és képtelen volt feloldódni a törzs önfeledt ünnepeinek eufóriájában. Sokat sírt emiatt az erdő rejtekében, a szent ösvénytől és a segítők biztonságától távol. De a sírása olyankor könnyek nélküli volt. Tehetetlenül nyüszített búvóhelyén, az erdei folyónál, és öklével végkimerülésig püfölte az ősfák törzsét. A sziget népe a Héj segítségével megtanulta könnyek nélkül elviselni a testi és lelki gyötrelmeket. A héj alsó vonalán szabadon hagyott hajszálvékony könnycsatornarésen csak súlyos fizikai fájdalmak esetén csordult ki olykor-olykor egy kis nedvesség. Más eredetű fájdalmat alig ismertek a héjemberek, a lelki boldogtalanság érzése, ami Dyamit rendszeresen fojtogatta, számukra ismeretlen volt. De a törzsfő lányának szívét most, a Nagy Víz partján nem a megmagyarázhatatlan bánat szorította össze. Zokogása felszabadult, boldog zokogás volt, szeméből pedig megállíthatatlanul folyt az ismeretlen folyadék. Nyelvével úgy érzékelte, hogy tengervíz ömlik végig az arcán.

sós víz – sós víz fakad belőlem – ki vagyok én – ki lettem

Lassan elhallgatott. Felemelte a fejét. Kinyitotta eddig csukva tartott szemét, és a tenger irányába bámult. A hullámok elsimultak. A mindenség mintha megállt volna egy pillanatra. Vaksi pupilláját elkápráztatta a hold szürke ragyogása, ahogy a víztükörről arcába verődött. Szemhéja összerándult, összehúzódott: óvni akarta túlérzékeny látószervét. Fájdalmat érzett, de nem csak a szeme mélyén. Sajgott a szíve is, annyira gyönyörű volt minden, amit látott.

hát ilyen vagy – ilyen vagy, világ

Dyami bal keze ösztönösen az ég felé mozdult. Meg akarta érinteni a magasban az ezüstös korongot, ami kissé elmosódott hunyorgó szeme előtt. Tudta, nem érheti el, de érezte, hogy most már az övé marad. Csak fel kell emelnie a fejét.

vajon mi lehetsz te ott – ott a tenger fölött – olyan tökéletesen gömbölyű vagy, mint egy győztes kavics a parti játékunkban – csak te nem a fövenyen heversz, hogy Iola is rád találhasson – te odafönn lebegsz – csak az enyém lehetsz

Ujjai, amelyeket most egészen közel emelt a szeméhez, táncba kezdtek.

ti meg ilyenek vagytok – milyen lassan táncoltok – milyen édesen – mézízűen – és mi ez rajtatok – talán te vagy az – te vagy az, lázas vérem – ilyen vagy hát, amikor nem belülről fűtöd a szívemet

Sajgó, lüktető sebeinek jólesett a homlokának csapódó enyhe, hűsítő fuvallat. Oldalra kapta a fejét. Abba az irányba tekintett, ahonnan a puha légáram érkezett. Az öböltől nem messze húzódó lankán gazdag növényzet lombjait borzolta a szél. A hold tompa fényében csak bizonytalan formákat érzékelt, de olyannyira szokatlan volt még neki a világ, hogy minden kis ingertől tovább erősödött szíve nem nyugvó kalapálása. Felállt, két kezét szétvetette. Ölelni vágyta a szelet, a tengert, a holdat, a magasban rikoltozó suhogókat, a sötét horizontot, a lombokat és a talpa alatt csikorgó kavicsokat. Szaladni kezdett a parton, nevetése összeolvadt a tengermorajjal és a szél zúgásával. Aztán megtorpant. Maga mögé tekintett. Nem látta a hajótöröttet a vastagodó sötétben, de érezte, hogy ott kell lennie valahol a vízparton, a felfelé futó segítő közelében. Botladozva visszarohant. Amikor egészen közel ért a segítőhöz, elborzadt. LÁTTA a hajótörött mozdulatlan testét, ahogy ringatózik a partot nyaldosó hullámokban. LÁTTA, hogy a nő hófehér ruháján vérfolt sötétlik.

ugye élsz még – miért néma a tested – ugye nem öltelek meg, héjnélküli

Dyami olyan mereven állt, mint egy támogató. Erőt kellett vennie magán, hogy közelebb lépjen a hajótörötthöz, aki héjnélkülivé tette. Lehajolt, tenyerét óvatosan benedvesítette, majd a nő arcába permetezte a vizet. Semmi sem történt. Dyami kapkodva ismételte meg a mozdulatot. A sebesült az arcába csapódó újabb hűvös permettől összerázkódott, majd rövid szünetet követően fuldokolva köhögni kezdett. Dyami gondolkodás nélkül hozzáugrott, megragadta, és a támogató tövébe vonszolta. Nekitámasztotta a cöveknek, majd kutatni kezdett a kulacsa után. Most, hogy a szemét is használta már, gyorsan megtalálta. Megrázogatta. Még volt benne egy kevéske víz, hallotta a lötyögését. Egy kortynyit a tenyerébe öntött, majd kezét a nő ajkához érintette. A hajótörött szája nehezen nyílt szét. Dyami óvatosan a foga közé csorgatta az éltető folyadékot. A sebesült szemhéja feljebb emelkedett.

KÖSZÖNÖM.

Dyami felkapta a fejét. A falu irányába bámult. Semmit sem látott a leszálló sötétben, de kifinomult hallásával érzékelte, hogy Iola már száz lépésen belül van a falu felriasztott népével. Minden bizonnyal maga a sámán vezeti a csoportot. Ismerte lebegő lépteit, tudta, hogy szinte suhan, szinte repül az őrzők gyűrűjében. Gyorsan kellett cselekednie.

NE HARAGUDJ…

Megragadta a nőt, és elhúzta a testét a támogatótól, bele a vízbe.

NE, KÉRLEK, NE…

NEM BÁNTALAK, NYUGODJ MEG! ITT KELL, HOGY RÁD TALÁLJANAK… NEM SZABAD MEGTUDNIUK, HOGY SEGÍTETTEM…

A sekély részbe fektette a sebesültet úgy, hogy a feje ne kerüljön víz alá. Lassan, tagoltan, hogy értse, odasúgta neki:

MINDEN RENDBEN LESZ… JÖN A LEGFŐBB GYÓGYÍTÓ. WAQUIN, A SÁMÁN. Ő MAJD RENDBE HOZ. NE MONDJ SEMMIT! TÉGY ÚGY, MINTHA ÁJULT LENNÉL. ÉS EL NE MONDD, HOGY SEGÍTETTEM! AZT KELL HINNIÜK, HOGY A NAGY VÍZ SODORT PARTRA.

Dyami újra a falu irányába tekintett.

látni, LÁTNI őket – közelednek – mögöttük a magasban sok-sok parázs égeti át a nagy sötét szövetet – mintha ezernyi bogár úszna a domb fölött a levegőben – ti kik vagytok – a végtelen utazói – ez – olyan érzés ez, mint a szerelem – el sem tudom hinni – hogy lehet ilyen boldogságos minden

DYAMI?!

IOLA! IOLA, TE VAGY AZ?!

IGEN! JÖVÜNK! ITT A SÁMÁN MEG A TOTEMŐRZŐK!

Iola hangja a domb tetejéről szólt, és most már kivehető volt, hogy egy kisebb embercsoport ereszkedik a part felé a segítőt követve.

SIESSETEK! A PARTRA VETETT NEM MOZDUL. BAJBAN LEHET.

JÖVÜNK, DYAMI!

ez Enapa hangja – jó, hogy ő is velük jött – legalább végre megtudom, milyen vagy – végre látni foglak, Enapa – LÁTNI

Dyami összerándult.

hol a héj – meg kell találnom – valamit tennem kell – nem tudhatják meg

A meredély felé tekintett, ahonnan a falubeliek közeledtek. Nem maradt sok ideje. Szemét a fövenyre szegezve, görnyedten rohant a parton. Lázasan kutatott az elvesztett héj után.

letéptem magamról – aztán itt szaladgáltam körbe-körbe – elejthettem

hol vagy – ha nem talállak meg, végem

Már egészen közelről hallotta a hangokat. Nyöszörgött, vinnyogott kínjában, ahogy halkan szólongatta a héjat.