Egyem a szíved

Kalandozások a német nyelvű irodalom rémpanoptikumában

Suba Eszter
tusrajzaival

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Válogatta és szerkesztette: Fülöp József
A szerkesztő munkatársa: Nagy Éva és Fülöp Éva
Szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

Fordították:
Balla Csenge, Fekete Attila, Fülöp József, Jacsó Bernadett, Jaksics Réka, Jókuti Luca, Magyar Bálint, Mármarosi Liza, Márton Ágnes, Nagy Erika, Nagy Vivienn, Osztotics Anett, Ozsvár Attila, Pallós Áron, Patarcsits Mónika, Preku Evelin, Répa Anita, Sipiczki Fanni, Szijártó Hajnalka, Szilvási Csenge

huperion.kre.hu

© Szerkesztők, fordítók, 2022
© Suba Eszter, 2022
Georg Britting © Georg-Britting-Stiftung 2022
Wilhelm von Scholz © Dr. Gabriele Nardella, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 59 1

Támogatónk

A kötet a Károli Gáspár Református Egyetem
kutatási finanszírozásának köszönhetően jelent meg.

Hétköznapi fantazmagóriák, közönséges tévképzetek

Hans Bethge

A sárga kandúr

Nyáron történt egy Marseille-ből Veracruzba tartó hajóút során. A fedélzeten a zömében francia utasok között egy hórihorgas angol is volt, aki különös viselkedésével gyorsan felkeltette utastársai figyelmét. Nem beszélt senkivel, némán ült az asztalnál, csendben szívta shagpipáját, és nem köszönt senkinek. Röviden, úgy tett, mintha rajta kívül más nem is létezne a hajón. Olykor, ha leadott egy rendelést a pincérnek vagy az utaskísérőnek, azt is angolul tette. Úgy tűnt, akárcsak legtöbb honfitársa, ő sem ért meg senkit.

Na, de menjünk tovább! Ez az angol egy állatot is felvitt a fedélzetre, ami elválaszthatatlannak tűnt csontos személyétől. Egy kandúr volt az: középméretű, elegáns idomú, sárgás bundája szépen csillogott, és szinte olyan volt, mint a sáfrány. Egyedül a farka hegyén látszott egy fekete pötty, mintha tintába mártották volna. A kandúr néma és egykedvű volt, akár a gazdája. Ahol a nyurga megjelent, rögtön ott termett a macskája is, mintha csak összenőttek volna. Az meg hol így, hol úgy viselkedett az állattal, noha legtöbbször közönyt mutatott iránta, mint minden iránt, ami élt és mozgott körülötte. Úgy tett, mint aki észre se veszi, hogy a sárga bundás a lábánál tekereg és hozzábújik. Pillantásra sem méltatta, nem csalogatta oda magához, rá se hederített. Többnyire így viselkedett vele. Néha viszont egészen másként. Képes volt gyűlölködve nézni az állatra, egészen érthetetlen okból, hiszen a macska maga volt az alázat és az odaadás. Máskor egy mogorva szóval hárította el a sárga kandúr szeretetteljes közeledését. Még durva káromkodásokat is odamorrantott neki, sőt képes volt bántani is az állatot. Láttam, amint egyik este úgy lágyékon rúgta, hogy a kandúr odébb repült. Felvonyított, de aztán rögtön visszatért gazdájához dorombolva és megalázkodva. Aztán ennek az ellenkezője is megtörtént: voltak órák, mikor ez a különös ember úgy ölelgette az állatot, akár egy elkényeztetett gyereket. Dédelgette, ölébe vagy karjába vette, rámosolygott, megsimogatta, csiklandozta és a legbensőségesebb becenevekkel illette, egyszóval: úgy viselkedett vele, ahogy legfeljebb a szeretteinkkel szoktunk.

Meg kell vallanom, furcsának találtam ezt a párost. Mégis mi folyik köztük? Gondolkodtam rajta, megvitattam több utastársammal is, akikkel ismeretséget kötöttem, de nem jutottunk semmire, ami magyarázatot adott volna a szinte néma ember és sárga bundás kísérője különös viszonyára. Valójában igen szórakoztató volt látni ezt a szokatlan párost a fedélzeten. Magukra vonták a figyelmet, lehetett róluk cseverészni, és így el tudtuk ütni az időt – végül is ez a lényeg, amikor az embernek egy hosszú tengeri úton a hajó szűkös fedélzete jelenti egyetlen mozgásterét. Én ugyanis csak időtöltésből figyeltem őket. Nagyon szívesen megtudtam volna róluk többet is. Próbálkozásom, hogy beszélgetésbe elegyedjek az angollal, kudarcba fulladt. Egy nap megszólítottam angolul, amitől láthatóan egészen zavarba jött: tetőtől talpig végigmért, mintha megsértettem volna, nem válaszolt semmit, hanem üdvözlésül hanyagul megérintette kockás utazókalapját, aztán elbúcsúzott. A macska utánaslisszolt.

Fejcsóválva néztem utánuk. Nem tudtam meg semmit. Csak a megfigyeléseimre hagyatkozhattam, ám azokkal, ahogy már korábban gondoltam, aligha juthattam előrébb.

Az angol korán kelt, és rendszerint elég későn feküdt le. A kandúr vele aludt a fülkéjében. Ebéd után a különös pár mindig elszenderült a fedélzeten. Az angol ilyenkor elnyújtózott egy hosszúkás, vitorlavászonnal bevont széken, a kandúr elhelyezkedett az ölében, gazdájával egyszerre csukta le a szemét, és így merültek közös álomba ők ketten. Legalábbis így tűnt. Hamar rájöttem ugyanis, hogy a kandúr nem alhat valami mélyen. Amikor úgy gondoltam, már messze járnak álmuk mezején, elsétáltam mellettük, de közel érve hozzájuk láttam, ahogy a kandúr résnyire nyitja világító szemeit, és pupilláival követ, amíg csak tud, közben viszont meg sem moccan.

Ám az angol valóban aludt, még horkolt is egy kicsit, és rendszerint egy kis nyál is lefolyt a szája sarkán. Akaratlanul is egy elvarázsolt lovag karikatúráját idézte fel bennem, akit alattomos szörnyeteg őriz.

Az angol, mint említettem, messziről kerülte a többi utas társaságát, és amíg a fedélzeten tartózkodott, mindig azokat a helyeket kereste, ahol alig jártak mások, főként a hajó orrát és farát. Ott rákönyökölt a hajó rámpájára, pöfékelt rövid pipájával, és a habzó vizet bámulta, vagy a távolba meredt. A kandúr csendesen melléült a korlát peremére, és ő is arra bámult, amerre a gazdája. Ha bárki is megközelítette a helyet, ahol gubbasztottak, az állat nyomban nyávogni kezdett, az angol pedig elfordította a fejét. Én így már többször is okot adtam rá, hogy a kandúr árulkodóan felnyávogjon és hogy a nyurga angol elfordítsa a fejét. Ilyenkor unott tekintetével egy pillanatra rám nézett, visszafordult, megsimogatta a macskát, és tovább szívta a pipáját.

Mikor egy alkalommal elmentem az angol kabinja előtt, szörnyűséges lármát hallottam bentről. A nyurga felindultságában a legszörnyűbb átkokra ragadtatta magát. Valami nagyon feldühíthette, és nyilvánvaló volt, hogy aljas módon kínozta a macskát, hiszen az állat olyan változatosan bőgött és üvöltött, akár egy ember, egy megkínzott gyermek, már-már szánalomra méltón. A patália csak nem akart véget érni, egymást érték az újabb és újabb szitkozódások, a kandúr torkából feltörő panaszos hangok és tisztán kivehetően az állat bundáját ért ütések. Végül nem tudtam tovább elviselni, és gyors elhatározással hangosan bekopogtam a kabinba, noha semmi közöm nem volt az egészhez. Kopogásom után a lárma azonnal abbamaradt, és síri csend támadt. Arra számítottam, hogy mindjárt kinyílik az ajtó, és megjelenik az angol dühtől vöröslő arca, hogy ordibálva kikérje magának, amiért arcátlanul beavatkoztam a magánügyeibe. Tudtam, mivel fogok neki válaszolni. Ám sajnos nem történt semmi, az ajtó zárva maradt, és odabent továbbra is teljes csend honolt. Bosszúsan mentem vissza a fedélzetre.

Ez délelőtt történt. Aznap délben, mint máskor is, az angol megjelent az asztalnál ugyanolyan egykedvűen, fád volt és közönyös, és a felindultságnak legkisebb jelét sem mutatta. Az étkezés után a macskájával együtt ismét elaludt a vitorlavászonnal bevont széken, a délután folyamán pedig úgy tűnt, különösen gyengéden bánik az állattal. Többször is rámosolygott, egyszer évődve a pofájába fújta a pipafüstöt, megvakargatta a bundáját, a jószág pedig dorombolt.

A nap végén csodálatos nyáreste köszöntött be. Ragyogott a hold, hűs, szélcsendes volt az idő, a tenger pedig rezzenéstelenül terült el, mint egy tágas, fényben úszó rónaság. Vacsora után felmentem a fedélzetre. A többi utas már rég visszatért a kabinjába, de én még mindig ott időztem. Túl szép volt az este, nem tudtam elszakadni a csillagos égtől és a tündöklő tengertől. Rágyújtottam egy Virginiára, a fehérre meszelt korlátnak támaszkodtam, és a távolba meredtem. Csak a gépház zakatolását és a sodorvíz halk, lágy zúgását lehetett hallani. Még a kormányos tompa szava hangzott fel néha a szócsőből meg egy furcsa nyikorgás vélhetően az egyik árbócról. Az ormótlan kéményből némi füst szállt fel. A hajó tatján fáradtan lógott alá a francia trikolór, melynek közelében álltam. A hajó gyorsan haladt, akadálytalanul.

Hirtelen halk nyávogást hallottam balról. Először megijedtem. Hátranéztem, és láttam, hogy a sárga kandúr lassan felém közeledik. Nagyobbacska teste kirajzolódott az éjszaka egén, szemei kísértetiesen, zöldes tűzben szikráztak. Meg se moccantam, de a szívem hevesen vert, mikor láttam, hogy az állat egyre csak közeledik. Végül szorosan a könyökömhöz ült, rám meresztette csillogó szemét, hátát felpúposította, és fújt. Tapodtat se mozdultam, merő dacból. Miért kellett volna megfutamodnom egy macska elől? Ekkor felemelte a mancsát, és anélkül, hogy védekezni tudtam volna, hirtelen az arcomba karmolt. Na, ez már sok volt! Elöntött a méreg, és kedvem támadt kimutatni minden gyűlöletemet és megvetésemet a sárga kis szörnyeteg iránt. Ököllel feléje suhintottam, de mintha kőbe ütöttem volna bele, a kandúr meg se rezzent. Ettől csak még jobban felbosszantott, és egyre erősebben ütöttem. Felnyávogott, továbbra is rám bámult szikrázó szemével, és úgy tűnt, a legkevésbé sem fájnak neki az ütések. Dühbe gurultam, és égő cigarettámat a bestia pofájába dobtam. Az lerázta magáról, és nyugodtan ücsörgött tovább. Felkaptam a fedélzeten lévő egyik összecsukható széket, és teljes erőből ütlegelni kezdtem vele az állatot. Nem mozdult, hanem csak nyávogott, és egykedvűen tűrte. Végül akkora ütést mértem a macskára, hogy az bármilyen állatot pépesre zúzott volna: erről a kandúrról viszont minden lepergett, továbbra is mozdulatlanul ült a korlátnak ugyanazon a pontján, én pedig úgy éreztem, hogy követ vagy vasat ütök. Az izgatottságtól már verejtékeztem, és teljes erőből egyre csak ütöttem a teremtményt. Éreztem, hogy az egyik széklábat már szétzúztam a kandúron, amikor valaki hátulról vasmarokkal megragadta a karomat, úgyhogy fel kellett hagynom az ütlegeléssel. Csodálkozva megfordultam, hát ott állt az angol. Teljesen nyugodt volt, és szenvtelenül csak annyit mondott:

– Nem értem, uram, miért üti ezt az állatot.

Olyan közönyösen beszélt, mintha csak azt mondta volna: „Jó estét, hogy van? Meglehetősen sápadtnak tűnik.”

Váratlan megjelenésétől és flegmaságától úgy elképedtem, hogy mukkanni sem tudtam. Leforrázva álltam, mint egy gyerek, akit rosszaságon értek. Néztem, ahogy az angol karjára veszi a kandúrt és köszönés nélkül távozik.

Letöröltem a verejtéket az arcomról, aztán teljesen tanácstalanul visszatántorogtam a kabinomba, ahol álmatlanul töltöttem az éjszakát. Másnap fáradtan keltem, recsegett-ropogott minden csontom, és szentül elhatároztam, hogy kérdőre vonom az angolt. Szerencsétlennek éreztem magam, és nem sok erőt éreztem az új naphoz. Amikor kinyitottam a kabinom ajtaját, hogy beemeljem a csizmámat, a résen át egy sárga bunda surrant be hozzám. Gyorsan becsuktam az ajtót, és körülnéztem. A kandúr az ágy szélére ugrott, és ugyanolyan pozíciót vett fel, mint előző este a hajókorláton: púposan, felemelt farokkal, és fújt rám. Várj csak, te bitang, gondoltam, most elkaplak! Anélkül, hogy levettem volna róla a tekintetemet, kinyitottam a mosdó alatti szekrénykét, elővettem egy töltött revolvert, és céloztam. A kandúr mindent látott, ám a legkevésbé sem zavarta. Meghúztam a ravaszt, dörrenés. A lövés a fejét érte. Felfordult, majd néhány vonaglás közepette lezuhant a padlóra. Aztán elfeküdt és kimúlt. A kabint ellepte a füst, majd meg lehetett fulladni. Ezért kinyitottam a kerek ablakocskát, hogy a füst ki tudjon szállni. Kipillantottam, a zöld víz az ablak előtt hullámzott. És akkor – majdnem összeestem, meg kellett támaszkodnom a falnál, mert valami szörnyűséges dolgot láttam. Mindenható Isten, mit jelentsen ez? Láttam, amint elúszik előttem az angol sápadt arca, és tágra nyílt szemeivel úgy bámul rám, mintha meg akarna ölni. Nem káprázat volt, valóban ezt láttam. Amikor valamennyire összeszedtem magam, reszketve visszatámolyogtam a fedélzetre. Ott nagy felfordulást találtam.

– Az angol a vízbe vetette magát – mondta valaki. Már mentőövek úsztak a víz felszínén, a hajó megállt, és leengedtek egy mentőcsónakot. Az angol teste fel-felbukkant a nyomdokvízben, hol fehér arcát lehetett látni, hol a lába emelkedett ki a habokból, akár egy szélmalom lapátja, és már-már komikusnak hatott. A mentési kísérletek sikertelennek bizonyultak. A holttest végleg elmerült, nem bukkant fel többé. Miután a mentőöveket összegyűjtötték, és a csónakot visszahúzták a magasba, folytattuk utunkat.

Aznap, az éj leple alatt a macska holttestét a tengerbe hajítottam, gazdája után. Egy darabig még láttam úszni a csillogó vízen, aztán eltűnt. A kandúr meg az angol nélkül bukdácsoltunk tovább Veracruz irányába.

Olykor az angol eltorzult arcát látom magam előtt, miután nyugovóra térek. Másnap reggel mondták is, hogy hangosan kiabáltam álmomban.

Pallós Áron fordítása

Charlotte Nisle-Klein

A lófejű férfi

Kint már sötétedett, az idő egyre borúsabbá vált. Az esőcseppek, akár a reményvesztett sírás, szakadatlanul, véget nem érően hullottak alá. Kinyitottam az ablakot, lenéztem a kietlen utcára, és hallgatóztam.

Mintha sóhajtozó hangok tompa kuszaságát hallottam volna. Úgy tévelyegtek az esőben, akár az emberi nyöszörgés. Olyan érzésem támadt, mintha örökké így folytatódna – se múlt, se jövő, csak az égnek ez a szüntelen sírása.

Lehangoltan fordultam újra a szoba felé. Tekintetem Sylla kis képmására esett, és sóvárgás fogott el. Képtelenség volt így tovább dolgozni, kirohantam az esőbe.

Hosszú az út! Gondolataimba merülve ballagtam. Sylla múltkori szavai jutottak eszembe – és a félelme. Sylla talán mégis – de nem, képtelenség! Rémképet látott, izgatott elméje érzékcsalódását. – –

Végre kiértem a kis utcák útvesztőjéből arra a tágas térre, ahol egy régi házban Sylla és nagymamája lakott. Kutató tekintetem a legfelső emeletig kapaszkodott. A középső ablak függönye mögött tisztán láttam kirajzolódni a törékeny leányalak körvonalát. Sietve kinyitottam a bejárati ajtót, és lélegzetemet visszatartva fölszaladtam a lépcsőn.

Mély undor fogott el, valahányszor átléptem a zord épület küszöbét. Ez a szag! – Édeskés, rothadt, dohos szag csapta meg az orrom.

Furcsamód csak a földszinti folyosót lengte be. Az első emeletek után megszűnt, és a szobákban sem lehetett érezni. Úgy bűzlött, mintha egy holttestet falaztak volna be valahová. Sylla mondta egyszer így – azóta még kellemetlenebbül érintett.

Sylla ugyanis mindenben többet látott másoknál. Gyakran a legjelentéktelenebb dolgok váltottak ki nála különös sejtelmeket és ábrándozásokat.

Zöldes félhomály kúszott végig a keskeny, ferdén álló ablak esőtől feketéllő üvegén, és rejtélyes árnyaival beborította a nyitott előteret. Még a padló színes csempéit is alig lehetett megkülönböztetni egymástól. A tekintet beleveszett a zegzugos sötétségbe. – –

Sylla szokásától eltérően ma nem jött ki elém, és csak többszöri, erős kopogás után nyitotta ki a nappali ajtaját. Azelőtt soha nem találtam zárva ezt az ajtót.

Ismeretségünk alatt most először váltam indulatossá. Ott sírt némán, a földön kuporogva, arcát pedig egy régi karosszék ütött-kopott vánkosába temette.

A nyitott mellékszobában lesántult nagymamája pihent fekhelyén. Le-lecsukódó szemeivel üresen nézett ránk, nem látott s nem hallott semmit abból, ami körülötte történt.

Szegény Sylla! – Bántott indulatosságom, éppen le akartam hajolni hozzá, amikor hirtelen megnyikordult az ajtó. Az ősz hajú, kócos bejárónő nyitott be, és körbehordozta szúrós tekintetét a szobán. Megvetően, mérgesen meredt rám – aztán egyetlen szó nélkül eltűnt. Sosem kedveltem ezt az asszonyt.

A karjaimban tartottam Syllát. Kisírt arcát elhalmoztam csókjaimmal.

Könnybe lábadt szemmel, könyörgőn nézett rám. Tekintetében mérhetetlen gyámoltalanságot láttam.

Remegő hangon szólt hozzám:

– Ah, úgy megijedtem, annyira féltem. Ma ismét láttam őt.

– Meséld csak el – –

– Nem, ne is kérd, olyan fáradt vagyok, higgy nekem!

Hinni neki! Máig fel nem foghatom, mi is történt, mégsem faggattam, nehogy még jobban felzaklassam.

Sylla soha többé nem hozta szóba a dolgot, én pedig nem firtattam. Viszont zavartságán és kezének reszketésén mindig felismertem azt a bizonyos félelmet, valahányszor beképzelte magának a férfival való találkozást. Örökre emlékezetembe vésődtek a szavai:

– Egy férfi követ engem, egy férfi leselkedik utánam, egy lófejű férfi – – megérzem, mikor mögöttem van. Hirtelen úgy érzem, egy kéz ér a hátamhoz. Majd anélkül, hogy megfordulnék, tudom, hogy követ. A lovak persze olyan szépek, olyan csodásak – de rettegek – mióta csak az eszemet tudom, rettegek tőlük.

Máig emlékszem Sylla minden egyes szavára.

Már lassan öt hónapja ennek. Sylla napról napra csendesebbé, félénkebbé és szűkszavúbbá vált. Soha nem volt gyengéd és szenvedélyes, még ha el is viselte cirógatásaimat, sosem viszonozta azokat. Most viszont úgy éreztem, hogy már kerüli is őket. Néha úgy tűnt, mintha megijedne az érkezésemtől. Gyakran révedt maga elé, és szüntelenül csak karcsú ujjaival babrált.

De nemcsak lelkivilága, kedves arca is megváltozott. Tiszta, kék szemei körül sötét karikák jelentek meg; fáradt, sápadt ajkaira idegen, fájdalmas vonás ült ki.

Minden életkedve elhagyta, mintha minden fiatalos erejét felemésztette volna beteg nagymamája ápolása.

Jobban szerettem, mint valaha, és hosszú éjszakákon át küzdöttem azért, hogy elnyerjem őt. Még néhány hét, azután eljegyezhetem, kiszakíthatom abból az elhagyatott, bús házból, hogy szebb s fényesebb jövőt biztosítsak neki.

Azon a bizonyos tavaszi reggelen olyan forrón izzott a nap, akár kánikula idején.

Egészen emelkedett hangulatban indultam Syllához.

Micsoda meglepetés lesz! – Vajon hogyan fogadja majd a boldogító hírt? A szívem hangosan kalapált, és a nagy csokor fehér orgona csak úgy remegett a kezemben.

Már hosszabb ideje lépdelt előttem – hanyag, kissé görnyedt tartású alak. Először a téren figyeltem fel rá, amikor az árnyéka olyan nyugtalanul ténfergett körülötte.

Mégis mi folyik itt?

Közeledett – – aztán belépett a régi házba.

Megszaporáztam a lépteimet.

Éppen az első lépcsőfordulóig jutott, amikor a kapu becsapódott mögöttem.

Gyors, határozott léptekkel, habozás nélkül kaptatott föl a meredek lépcsőn a félhomályban. Követtem. Nem érdekelt, ki ő – – vagy kihez megy – gépiesen mentem utána a második lépcsőfordulóig. Csak ezután eszméltem föl.

Még feljebb! – Egészen föl! – A legfelső emeletig megy?

Balsejtelem kerített hatalmába – – ez a férfi – –

Már az utolsó lépcsőfokon állt, amikor visszafordult felém – –

Sápadt, vékony, feltűnően hosszúkás arcot pillantottam meg. Kerek, nagy, szinte fénytelen szemeivel érzéketlenül nézett rám. Tekintete megvillant – – fejét hirtelen megrándította, és az ajtó felé fordult – –

Ő volt az! A lófejű férfi!!

Megborzongtam.

A félelemtől dermedten álltam a korlátnál. – – De néhány másodperc múlva utánairamodtam a nyikorgó lépcsőkön.

Fent síri csönd. A tetők alatti fülledt meleg töltötte be az előteret. A falakon és a padlón aranyszínű napsugarak csillantak fel. Egy lelket sem láttam.

Feltéptem a nappali ajtaját – sehol senki.

Csak az öregasszony erőltetett légzése szűrődött ki a mellékszobából. Itt Syllát és a lófejűt sem találtam.

– Nagymama, nagymama! – ráztam meg a szendergő öregasszony vállát, mire felocsúdott, és értetlenül nézett rám.

– Az isten szerelmére, hol van Sylla – hol a lófejű – –

– Ló? – motyogta az öregasszony, és a szemében egyszeriben szokatlan fény gyúlt. – A lovak, a lovak! – – Utálom őket. Mióta a férjemet az a ló széttaposta a kövezeten – – uh, az a sok vér – az a véres ló! De ha Sylla irtózik is tőlük, mégis szereti a lovakat – – mint az apja – – meg a nagyapja – – szereti őket – – éhes vagyok – – éhes – – Sylla konyha – – Sylla hozza!

A konyha! Arra nem is gondoltam. Odaát van, az előtér túloldalán.

Újra megborzongtam – – ott – ott – –

Sylla ülve maradt a hokedlin. Sápadt arca mintha megmerevedett volna. Kérdezgettem, járt-e nála a lófejű, megrémült-e, de nem kaptam választ. Tanácstalanul álltam előtte. Hirtelen rettenetes gyanú fogott el.

– Sylla, beszélj! – ordítottam eszemet vesztve a dühtől, és felrántottam a hokedliről. – Nem először járt itt, igaz?! Te vártál rá! Eltitkoltad előlem! – Te – –

Tompa, fojtott nyögés – a padlóra zuhant. Fejét súlyosan beverte a tűzhely lapjába.

A házból egy nő hívta az orvost. Sylla magához tért ájultságából, de félrebeszélt. Fekhelyén nyögve átfordult a másik oldalára.

A mellékszobából csak az öregasszony szüntelen siránkozása hallatszott. Senki sem figyelt rá. Erőtlen hangját hamarosan Sylla rettenetes, gyötrelmes sikoltozása nyomta el.

– Uram! – mondta az orvos –, kérem, távozzon! Zavaró a jelenléte – – a menyasszonya – – valamilyen szerencsétlen körülmény idézte elő a katasztrófát – –

Vajon álmodtam?

Ez nekem szólt! – – Sylla – –

Az orvos vizsla tekintettel figyelte, ahogy magamba roskadva kivánszorgok.

Összetalálkoztam a bejárónővel és az idős hölggyel, aki tegnap az orvost hívta. Mindketten hangosan zokogtak.

Halott! – Tudtam, Sylla eltávozott közülünk. – –

Arca sápadt volt és beesett, ajkai körül fájdalmas vonások húzódtak.

Megcsókoltam kihűlt homlokát és vékony, csontos kezét. Többé nem kerülte cirógatásaimat. – –

– A gyermeket nem akarja látni?

Ekkor a bejárónő felemelt egy fehér kendőt Sylla halotti ágyának végéről.

– Egy ilyen nem maradhatott életben – mondta. Magamon éreztem mindkettőjük kárörvendő, ellenséges pillantását.

Megrémülve és megsemmisülve bámultam a nyomorult kis lényre. – Az a fej – a feje! – – Ez a fejforma – hiszen ez – –

Forogni kezdett velem a szoba. Az apró holttestből, amit az én fehér, hervadó orgonacsokrommal koszorúztak meg, sűrűn áradt ugyanaz a dohos, édeskés, rothadt szag, ami a földszinti folyosón is terjengett.

El innen, el! – – Lemenekültem a lépcsőn, sarkamban a két vénasszony gúnyos vihogásával.

Céltalanul futottam át a kis utcákon. Tovább, egyre csak tovább. A ragyogó napsugarak könnyáradatnak tűntek, az ég olyan volt, mint egy fekete halotti lepel, és ismét megszólaltak azok a panaszos hangok, melyek azon a szomorú, vigasztalan napon bolyongtak az esőben, mikor szenvedésem elkezdődött.

Se múlt, se jövő. Csak vigasztalan, reményvesztett sírás.

Fülöp József és Sipiczki Fanni fordítása

Ludwig Heinz Goebel

Nicodemus Erwin von Prettin cipőgyűjteménye

Milyen jó, hogy minden ember valami más iránt érdeklődik!

Képzeljük csak el, hogy minden embert ugyanaz érdekelné, minden gyűjtő ugyanazt gyűjtené. Ritkaság nem igazán létezik ekkora mennyiségben. Éppen ez volt Nicodemus Erwin von Prettin gyűjteményében a legérdekesebb.

Nicodemus Erwin von Prettin volt az első cipőgyűjtő, legalábbis abban az értelemben, ahogyan gyűjtötte a cipőket. Ugyanis csak olyan cipőt gyűjtött, amit az elhunytak utoljára hordtak, és csak olyat vásárolt, melyről hitelt érdemlően bebizonyosodott, hogy valóban az utolsó pár cipő volt, amit az elhunyt a lábán viselt.

Ezt a gyűjtési módot aligha nevezhetjük másnak, mint igen különösnek, mániája pedig még nekem is, aki barátja volnék, nagyon furcsának tűnt. Persze a világban annyi őrültség történik, hogy ez a hóbortos gyűjtősdi egészen eltörpül azokhoz képest. Mivel pedig a báró rokonai és legközelebbi hozzátartozói nem foglalkoztak vele, s nem ütköztek meg rajta, így én is hagytam, hogy barátom nyugodtan hódoljon sajátos szenvedélyének.

Néha mindenesetre megszállottan viselkedett. Amikor fülébe jutott, hogy a környéken meghalt egy ember, befogatott, csak azért, hogy lehetőleg minél gyorsabban a helyszínre érjen. Amikor a hozzátartozók még a nemrég elhunyt körül álltak, a báró már a házban is termett, hogy megszerezze a cipőit. Olyan kérlelhetetlenséggel fogott munkához, hogy az szavakkal leírhatatlan.

Így lett gúnyolódás tárgya városfalakon innen és túl, a gyerekeket meg így riogatták: „Jön a cipőbolond Nicodemus!”

A báró szerencséjére javai jövedelmeztek annyira, hogy ki tudta elégíteni gyűjtési mániáját. Hiszen a világ legtávolabbi tájaira is elutazott, hogy megvásárolja valamennyi nemzet halottjainak cipőit.

Hosszú évek során pompás válogatás gyűlt össze. A példányok magas szekrényekben sorakoztak egy erre a célra épített hatalmas teremben.

Nicodemus Erwin von Prettin különc volt a szó legszorosabb értelmében. Emberkerülőként és nőgyűlölőként élte az életét.

Azt hiszem, dicséretemre válik, hogy én lehettem az egyetlen ember, férfi, akit néhanapján felkeresett, hogy végtelen beszélgetésekben eszmecserét folytassunk, és állíthatom, lenyűgözött szellemének világossága, pontos működése, következtetései… Egyszóval messze felülmúlt engem.

Mesésen művelt volt, ilyen fegyelmezett szellemmel még soha nem találkoztam. Nem létezett olyan munka a tudomány bármely területén, melyet ne ismert volna, ám nemcsak hogy ismerte, hanem idézte, korrigálta, nyomatékosította, vagy az abban foglalt nézeteknek valósággal hadat üzent. Látogatásai mindig felvillanyoztak, a szellem áldott órái voltak.

Cipőiről soha nem beszélt. Csakis akkor, amikor egy különleges párra tett szert, melyet talán ő maga húzott le az elhunytról azon melegében.

Homályos célzásaiból, elejtett szavaiból mindenesetre azt az elsőre talán hibásnak tetsző, később mégis helyesnek bizonyuló következtetést vonhattam le, hogy a cipőkre különleges célból volt szüksége.

Az esti órákban szeretett felkeresni engem. Ráadásul volt egy szokása, amit fejedelminek tartottam. Mindig magával hozott egy hegedűt. Ugyanis olyan kiváló hegedűművész volt, amilyet azóta sem hallottam. Nem túlzás azt állítani, hogy játéka a legnagyobbakéval vetekedett.

A játéka maga volt a zene.

Csengő-bongó hangzása mindent átjárt, betöltötte a teret, s magával ragadott. Hegedűmuzsikája nem ritkán könnyekig meghatott és mélyen felkavart.

Ha megdicsértem és megszorítottam a kezét, elhárított, dilettánsnak, tökéletlennek nevezve önnön játékát.

Pedig az csodálatos volt, mesteri!

Emlékszem egy estére, amikor valami egészen szokványos, mégis különösnek ható dolog történt. Volt egy igazán okos, semmi rendkívülit nem szerető, fajtiszta farkaskutyám.

Ő sem bírta látni kellemetlen ismerőseimet, akiknek én is kitértem az útjából; minden ilyen találkozás alkalmával morgással fejezte ki nemtetszését.

A báróval is hadilábon állt. Egy napon ugyanis ostorral megütötte a lováról, és azóta már akkor is kijött a sodrából, ha a báró megközelítette, így nem maradt más választásom, mint elzárni az istállóba, amikor barátom felkeresett.

Egyik este azonban különös dolog történt. Nicodemus Erwin von Prettin báró és én együtt voltunk a szobában. Áhítatosan hallgattam szép hegedűjátékát.

Hirtelen heves kaparászás hangzott az ajtón. „A kutya!”, gondoltam, „fel akar ugrani”. Ebben a pillanatban a mancsával biztosan lenyomta a kilincset, mert kinyílt az ajtó, és megjelent a küszöbön.

Soha nem fogom elfelejteni a tekintetét. Akár egy síró emberé. Az állatoknak igenis lehet emberi ábrázata! Magukra tudják ölteni, tudnak nevetni, sírni, boldogok és szomorúak lenni.

Az eb a küszöbön állt, nagy szemeit a báróra szegezte. De a báró zavartalanul játszott tovább.

Kutyám rendszeresen rátámadt a báróra, amikor csak utol tudta érni, most azonban farkát csóválva a hasára kúszott, felegyenesedett, nagy mancsait a mellkasára tette, majd megnyalta hangszert tartó kezét.

Felejthetetlen pillanat volt számomra ezt az állatot, kutyámat a zene bűvöletében látni.

Amikor a báró abbahagyta, az állat nem tágított mellőle, hanem a lábai közé hajtotta nagy fejét, és barátomra szegezte a tekintetét.

Mintha hipnotizálták volna.

Mindkettőnket mélyen megrendített barátom hegedűjátékának az állatra tett hatása.

– Kívánhatsz-e többet annál, hogy nyomodba szegődnek az állatok? A régi legenda valósággá válik! – lelkendeztem.

Először nem válaszolt. Különben is szeretett hosszú szünetet tartani minden megnyilatkozása előtt.

Kisvártatva így szólt:

– Halott kőnek lelket adni nagyobb művészet lenne! Az állat csupa elevenség. Élettelent feléleszteni, az lenne a tökély!

A kutyám nem mozdult többé Nicodemus Erwin von Prettin báró mellől. Amikor a báró elutazásakor tartóztatni próbáltam, vicsorogva nekem támadt. Így barátom magával vitte.

Hűtlen jószág, gondoltam. Azzal vigasztaltam magamat, hogy legalább jó kezekben lesz.

Valóban jó kezekbe került. Amikor a báró ismét meglátogatott, nevetnem kellett. A kutya saját hintót, saját kocsist kapott. Selyempárnán ült a fülkéjében, melynek ajtaján ott díszelgett a Wolf von Prettin név.

Az én Wolfom, proletár vadászkutyám nemesi rangra emeltetett. És legnagyobb ámulatomra: fel volt öltöztetve. Mindegyik mancsán igazi cipő! Pontosan méretre szabva!

Mindez mégis nyugtalanított, úgyhogy barátom szemére vetettem, ostobaság, amit a kutyával művel.

– Ide hallgass, kedves barátom! Hagyd már ezeket a butaságokat! Mit fognak gondolni az emberek! Miért kellene saját névvel ellátott fülkét csináltatni egy kutyának? Vagy méretre szabott cipőt húzni rá?

A báró azonban hamiskás mosollyal védekezett, és csak ennyit mondott:

– Ugyan! Teszek, ahogy jónak látom, mit érdekel másokat! Különben is, örülj, hogy nem te vagy a kutya.

Jéghideg, dermesztő pillantással rám nézett. Beleborzongtam, és meghátráltam. Végül is, mi közöm van hozzá. A báró a barátom volt, különc, de számomra kedves és értékes ember. Hiányérzetem támadt, valahányszor nem jött el, hogy elbeszélgethessünk oly sok témáról. Bölcs tanítómmá, sőt némely területen lelki vezetőmmé vált, akit nem szívesen nélkülöztem volna.

Felhagytam hát a szemrehányással, és ő sem firtatta többet.

Egy idő után hirtelen így szólt:

– A kutyád mesésen tanulékony. Rövid idő alatt megtanítottam táncolni! Gyere, Wolf! Mutasd meg korábbi gazdádnak, hogy mit tudsz!

Mint aki gyereket vetkőztet, úgy vette le róla a cipőket és az értékes nyakörvet, majd megragadta a hegedűt, és játszani kezdett. Kutyám, Wolf kutyám rögvest hátsó lábain ringatózott, és tánclépéseket tett.

Amikor befejezte a játékot, megtapsoltam.

– A varietében volna a helyed! Sosem láttam még ehhez fogható mutatványt! – kiáltottam fel.

A báró csak a fejét rázta.

– Nekünk kettőnknek egészen más terveink vannak! Nem igaz, Wolf?

Majd megfogta az állat fejét, és megcsókolta a két szeme között.

Ettől a látványtól jó kedvre derültem.

Jóleső volt ez a természetesség ember és állat között. Miért nem tudnak az emberek is így viselkedni egymással, gondoltam. Az emberek, akik mégiscsak egyenlőek, lélekben. Test és lélek milyen káprázatosan szép harmóniája jöhetne létre, ha két ember egyszer így találna egymásra.

Kifejtettem barátomnak a gondolatmenetemet. Akkor így szólt:

– Ez soha nem történhet meg, mert az emberek gyakran kevésbé érzékenyen reagálnak, mint az állatok a maguk ösztöneivel. Az ösztön érzék! Az agytól teljesen függetlenül dolgozik! Az ösztön a pórusokban ül.

Fejedelmi este volt. Mi ketten, barátok és a kutya.

Késő éjszaka indult el a báró. Sokáig füleltem a két kocsi kerekeinek hangjára. Kifinomult agyműködés! Érzékeny idegek! Vajon nem képesek többre – az emberi elmésségnél? Vajon nem kellene egyszer mégis megpróbálni megnyitni a bolondok házát, és a bolondokkal egy új államot alapítani? Összeterelni a világ összes bolondját és őrültjét egy szigetre?

Fejlődjetek csak együtt! Teremtsetek! Alkossatok! Új nép vagytok, új nemzedék! Sokasodjatok, és nőjetek fel a természetben!

Vajon nem több-e mégis az őrültség holmi betegségnél? Az őrültek talán nem is betegek? Új szabadságot adva nekik, talán túlszárnyalnak minket, jövőlátókká lesznek, magától értetődőnek veszik a világ összes rejtélyét, amiért mi, normálisnak nevezettek évezredeken át küzdünk. Talán ők az emberiség kiválasztottjai, a természet kegyeltjei?

Csak mi nem értjük őket! Éppenséggel nem fordítva van hát? Azok a normálisak, akiket összezártak, ők a jövő népe, mi pedig, akik szabadon járkálunk, el fogunk állatiasodni. Az őrültek, akiket szegényeknek hívunk, szellemileg talán nagyon gazdagok lesznek egyszer. Mi viszont a semmibe veszünk, kontúrjaink szertefoszlanak, fenevadakká leszünk, akiket jelenünk őrültjei irányítanak és idomítanak.

Ezen az estén nem tudtam elaludni. Nyugtalanul forgolódtam fekhelyemen. Gondolkodtam, elmélkedtem, és nem leltem nyugtot. A hold az égen nagy volt és sápadt, hideg fénye szétterült a padlón. Testem minden pontján lüktettek az idegeim.

Furcsa látomásom volt. Láttam az emberiséget, az összes embert egyetlen lénnyé összefolyni, az emberi formák eltűntek, és egy vicsorgó pofájú szörny kelt életre, szemei vérben forogtak. Egy hatalmas isten töviscsomót suhogtatott, amivel a padlón ájultan nyöszörgő fenevadra csapott, amíg az össze nem esett és ki nem múlt. Ekkor az isten kinyitott egy kaput, és lám, hosszan sorjáztak elő az őrültek meg a bolondok.

És az isten így szólt:

– Jöjjetek, gyermekeim! Jöjj, új nemzedékem! A tébolyt gúzsba kötöttem! Jöjjetek! Keljen a világ új életre!

Benneteket választottalak ki, hogy megteremtsem az új emberfajt. Az összes, a maga módján elállatiasodott embert, szenteket-üresfejűeket, mindet agyonütöttem! A világ új! Szabad számotokra! Menjetek a városokba, keltsétek életre a kihalt palotákat, indítsátok újra a gépeket, és szülessetek újjá méltóbb lélekkel! Nem vagyok isten! Én… a Természet vagyok! A Természet megsemmisíthet, a Természet újjáteremthet! Én, a Természet, a ti új és jobb istenetek akarok lenni!

Hideg verejtékben ébredtem e látomás után.

A Természet… egy új, jobb isten!

Teltek-múltak a hetek, mire a báró ismét jelentkezett.

A ház bejárata előtt álltam, amikor a két kocsi megérkezett. Csodálatomra az én Wolfom kocsija letakart ablakokkal tűnt fel, a lovak kantárját pedig hosszú gyászfátyol borította.

Gyanúmat barátom megerősítette: kutyám már nem volt életben! Szövetségünk harmadik tagja halott volt!

Unszoltam, mesélje el, milyen módon vesztette életét az állat. Kitért a kérdés elől, sőt szokatlanul megváltozott.

A hangszer is hiányzott – a hegedű! Éreztem, valami történt, és azt, hogy barátom betegebb lett. Többé magam előtt sem tagadhattam, megháborodott.

Roppant kíváncsiság lett úrrá rajtam. Tovább firtattam kutyám sorsát. De hiába! Semmit nem csaltam ki belőle. Minthogy ezen az estén vajmi keveset beszélt, egyre csak mustrált élénken izzó szemével, miközben hagyta, hogy egész este szóval tartsam.

Megkönnyebbültem, amikor végre elindult. Mindkettőnket nyomasztott valami, és amikor már messze járt, tudatosult bennem – – a kutya állt közöttünk, és emlékeztem a szavaira: „Különben is örülj, hogy nem te vagy a kutya.”

Mi történhetett? Ez az őrült vagy félőrült, zaklatott idegzetű ember lemészárolta a kutyámat? Talán kivette az agyát? Élve felboncolta?

Menten elhatároztam, tisztázom az ügyet, bármi áron leleplezem a titkot. Mert biztos voltam benne, hogy a kutya nem természetes halált halt. Így arra a döntésre jutottam, hogy haladéktalanul felkeresem a bárót a kastélyában, végére járok a dolognak, és ha kell, erőszakkal csikarom ki belőle a vallomást.

Vajon mi történt a kutyámmal?

Másnap elindultam a kastélyhoz.

Csodálatos este volt. Csendes és ünnepélyes volt az erdő, amelyen keresztül kellett mennem, hogy a birtokra érjek. Mindenütt béke honolt a természetben, és újra meg újra az a gondolat ötlött fel bennem, hogy a Természet – egy új, egy jobb isten!

Visszatalálni a természetbe – természeti néppé válni – talán magától is meggyógyulhatna túlművelt, túlcivilizált világunk.

Így jutottam el gondolataimba feledkezve a kastély közelébe, és minő véletlen: a magányos erdei úton barátommal találkoztam. Szívélyesen üdvözölt, többször megrázta a kezemet, majd így szólt:

– Vártalak! Tudtam, hogy ma fogsz eljönni, örülök neked! A legjobbkor érkezel. Sőt, utánad akartam küldetni, hogy megkérjelek, töltsd velem a mai estét, de úgy éreztem, magadtól is eljössz, és lám, nem tévedtem.

Öröm sugárzott minden pillantásából, beszédéből, egész lényéből.

– Kimondhatatlanul boldog vagyok, hogy itt vagy! Rád van szükségem! Te vagy az egyetlen ember, aki megért engem!

Karonfogva lépdeltünk a magányos erdei úton.

A lemenő nap utolsó aranyló fényét vetette a fatörzsekre, sugarai utolsó rezdüléseit.

A báró egyszer csak megállt.

– Látod, barátom! Ahogyan a nap lemegy, eltűnik a sötétben, úgy tűnök el én is!

Finom remegés rázta meg a testét. Úgy éreztem, olyan gyenge, mint az olvadó viasz. Így vigasztaltam:

– Mik ezek a terhes gondolatok? Hát nem kel fel a nap újra meg újra ragyogó fényével? Új teremtésre, új életre?

– Életre – mormolta.

Majd hirtelen megragadta a kezemet, és velem együtt futott a kastélyhoz. Hozzászoktam sok furcsaságához, de ebben a pillanatban árnyszerűnek láttam, alaktalannak.

Szívembe markolt az aggodalom ezért az emberért. Elfogadtam különös viselkedését, talán azért, hogy a kellő pillanatban mellette tudjak lenni.

A kastélyba érve szemlátomást megnyugodott. Kiültünk a teraszra, és engedtük, hogy ránk ereszkedjen az alkonyat. Aztán az inas viharlámpákat hozott, mi pedig egészen átadtuk magunkat a meleg éjszakának.

Ritka finom bort ittunk, úgy sötétlett a kehelyben, mint az olaj, aromája megtöltötte a levegőt. Hallgattuk a természet milliónyi hangját.

Béke, végtelen béke!

Bennem mégis vihar előtti, fojtott csend volt. Éreztem, hogy valami leselkedik rám. Valami nyomasztó, rettenetes lapult a park sötétjében, és talán csak a báró hívására várt, hogy megtámadjon és megfojtson engem.

Nem mertem megkérdezni, hol nyugszik a kutya.

Átok alatt álltam, gyámoltalanul, mint egy gyermek. Az erőszakos események már a bekövetkezésük előtt megbéníthatnak. Anyánk halála is belehasíthat az elménkbe – akár a távolból is, és ilyenkor tudjuk: meghalt! – – jóval azelőtt, hogy hírét vennénk.

Ekkor barátom hirtelen megszólalt:

– Azt hiszed, csak a nap, a fény képes új életet adni?

Hallgattam. Nem igazán tudtam, mit kezdjek kérdésével. Kárörvendve figyelte tanácstalanságomat. Majd folytatta:

– A fényelmélet teljesen elavult! Új elméletet fogok hirdetni a világnak. Egyszer még a fejére fogok koppintani a filozófusoknak meg a tudósoknak. Mit szólnál, ha felfedezném, hogyan lehet életet teremteni, életet adni fény nélkül?

Erőteljes hangon, teljes meggyőződéssel így feleltem:

– Akkor isten lennél, és én imádnálak!

Szokatlanul hosszú csönd állt be. Majd rekedt nevetéssel így szólt:

– Isten? Nem, nem, barátom! Nem lennék isten, és az emberiség sem imádna! Hanem megköveznének! Máglyára vetnének! Ahogy minden nagyságot megköveztek és halálra kínoztak! Épp ezért tartom meg magamnak a titkomat!

Ismét sokáig hallgattunk. Őrült kíváncsiságom egyre fokozódott. Mi történt a kutyámmal? Azért jöttem, hogy fényt derítsek a titokra, de gyáván, tehetetlenül feküdtem a karosszékben, és nem mertem feltenni a kérdést.

Közben egyre sűrűbb lett, és áthatolhatatlan falként magasodott előttünk az éjszaka. A viharlámpákkal játszott a szél.

Nevetséges, gondoltam. Hiába tettem meg ezt az utat?

Ezért felálltam, nyújtózkodtam egyet, kihúztam magam, majd eltökélten a báró karosszéke mellé léptem, kezemet a vállára helyeztem, röviden és világosan feltettem a kérdést:

– Hol van a kutyám?

Barátom feje valósággal a vállai közé süllyedt.

– Ne kérdezd! – sziszegte felém.

Nem tágítottam.

– Jogom van tudni!

Ekkor a báró felállt.

– Gyere, add a kezed! De ne kövezz meg! Esküdj, hogy istenként fogsz imádni! Akkor majd mindent elmondok és megmutatok neked.

Nicodemus Erwin von Prettin megőrült. Ebben a pillanatban teljesen világossá vált számomra, hogy kifinomult szelleme megbomlott. Mégis erős volt bennem a vágy, hogy felfedjem a titkot.

Barátom egy szörnyű, ógermán véresküt köttetett velem. Megismételtem a szavait, egy kis tőrrel, amelyet láthatóan mindig magánál hordott, megvágta az ütőeremet, aztán a sajátját is, a két vágás helyét pedig erősen összenyomta.

Nem tiltakoztam, mert egészen megbabonázott, hanem hagytam, hogy megtörténjen, és eltökélt szándékom volt a végsőkig elmenni, és menteni azt, ami még szegény barátomból menthető volt.

Segíthettem volna, tisztázhattam volna, ha kibogozom őrült gondolatait, felderítem – megmagyarázom.

Barátom csak ült és hallgatott. Készen álltam arra, hogy megtudjam tőle az igazságot.

De mindhiába!

Meg sem szólalt. Elviselhetetlen volt. Csak az késztetett hallgatásra és kivárásra, hogy egyetlen óvatlan szó összetörné mindazt, amit eddig elértem.

Ekkor hosszú, tompa ütések hallatszottak a kastély tornyából. Az utolsó negyedóra éjfél előtt.

A báró felkelt, és titokzatosan intett, hogy kövessem. Átmentünk a folyosón keresztül a nagyterembe, ahol cipőgyűjteményét tartotta. Majd behívta az inast, aki meggyújtotta az összes lámpát és gyertyát. Ahogy világosodott a terem, úgy tűnt el szorongásom és félelemérzetem – körülnéztem a hatalmas helyiségben.

Körben a falakon üvegajtós szekrények tornyosultak, a szekrényekben cipők, százszámra. Mindenféle lábbeli vad összevisszaságban, női és férficipők, lakkcipőtől az afrikai szandálig.

Ez volt Nicodemus Erwin von Prettin cipőgyűjteménye.

Megakadt a szemem egy kis vitrinen. Fekete bársonnyal volt szegélyezve: iszonyattal ismertem fel a kutyámnak készített négy cipőt!

Az inas behozott két karosszéket, és egy dohányzóasztalt tolt közénk. Aztán megtöltötte a pipákat – méreggel, azzal az ópiummal, amely barátom agyát valószínűleg felemésztette.

A báró kiküldte az inast, és magunkra maradtunk. Átnyújtotta nekem az ópiumpipát a kis méreggolyóval, én pedig ellenkezés nélkül elfogadtam. Fújtuk az acélkék füstöt a levegőbe, és éreztem, ahogy az elmém felszabadul, megvilágosodom, gondolataim kitisztulnak. Hogy ragyogott az elmém!

Csakhamar megszólalt:

– Hallgasd meg hát új elméletemet! Nemcsak a fény kelt életre, hanem a ritmus, a rezgés is! Ez az én felismerésem! Lehet, hogy belepusztultam, de végül rájöttem!

Felállt, kézbe vette a hegedűjét, felhangolta, és játszani kezdett. Tulajdonává, akaratának tárgyává váltam. Egyre csak játszott. Kicsúsztam a székemből, ott feküdtem előtte a padlón, átkaroltam a térdét, és révületbe estem.

Aztán hirtelen abbahagyta. Feleszméltem. Ismét önmagam voltam, és szégyelltem magamat. Odalépett hozzám:

– Barátocskám! Ha képes vagyok feléleszteni, életre kelteni a halott anyagot, akkor neked élőként nincs miért szégyenkezned!

Nicodemus a vitrinhez lépett, ahonnan óvatosan kivette a kutyám cipőit, a padlóra állította őket – és játszani kezdett.

Rövid idő múlva a kis cipők egy bizonyos távolságban egymástól mozogni kezdtek, mintha csak az állat viselné őket – – –

Felnyögtem a karosszékben. Borzadály! Rettenet! A rémület végigcsapott rajtam. Képtelen voltam moccanni.

A báró szekrénytől szekrényig ment, és kirángatta a cipőket, hogy azok egymás hegyén-hátán hevertek a padlón.

Újra hegedülni kezdett, egy különös induló dallamát játszotta, mire a cipők sorba rendeződtek, szabályos oszlopokba, és fel-alá masíroztak a teremben, akár egy regiment!

Kecses rokokó csizmácskák feszítettek nehéz, vízhatlan bakancsok mellett, kannibálszandálok trappoltak magas sarkú cipőkkel.

Hirtelen tánczenébe kezdett – a cipők párban táncoltak a padlón – ropták – pörögtek-forogtak – lábak nélkül táncoltak – a báró pedig e kavalkád közepén húzta rendületlenül.

Belemarkoltam a karosszék gobelinjébe, éreztem, hogy rémületemben tátva maradt a szám, mukkanni sem tudtam, megdermedtem.

Cipők táncoltak a padlón, testetlenül lebegtek a táncban. Életre kelt az élettelen forma! Élet jött létre a puszta rezgés által. Világrejtély valósult meg!

– – – Amikor magamhoz tértem, a hangafűben feküdtem.

Lassan felkúszott az égre a nap első sugara. Felélesztett a fény, hunyorognom kellett – – –

Nem csak egy zavaros álom volt? – – –

Lehetetlen! A kastély közelében feküdtem, amelyet megvilágítottak az első fénysugarak.

Felugrottam. Vissza! A kapu nincs bezárva. Hangos kiáltozásom felrázta a személyzetet.

Hahó! Hahó! Alvók, ébredjetek! Az éjjel szerencsétlenség történhetett!

Szerencsétlenség történt! Szerencsétlenség – –? Vagy talán szerencse! Ki tudhatja?

Nicodemus Erwin von Prettint holtan találták a padlón, cipőgyűjteménye kellős közepén.

A Természet kegyes volt a lelkéhez. Szétrepedt a szíve! A Természet megmentette!

A Természet, egy új, jobb isten.

Nagy Erika fordítása

Leopold Günther-Schwerin

A gyaluforgács

Csöngettek! Hallottam, amint egy férfihang utánam érdeklődik, a cselédlány kinyitja a szalon ajtaját, aztán betessékeli a látogatót. A lány behozta az úriember névjegyét: Prof. Dr. A. Brünner, egy államilag engedélyezett fiúnevelő intézet igazgatója.

Némi kíváncsisággal fogadtam a látogatót, mit akarhat vajon tőlem, és hellyel kínáltam.

Délután öt óra volt, november eleje. Egy borús, esős-ködös nap vége felé jártunk. Már javában szürkült, ezért nem tudtam pontosan kivenni a vonásait.

Elnézést kértem, amiért a cselédlány – az új lányok már csak ilyenek – nem gyújtott fényt. Már akartam is hívni, de látogatóm felugrott, és finom erőszakkal rábírt, hogy mondjak le szándékomról.

Látogatásának célja, oka, mondta, oly különös számára, aki a tudomány embere, matematikus és egy modern nevelőintézet vezetője, oly szokatlan, sőt rémes és szégyenletes, hogy jobban örülne a félhomálynak és a sötétségnek, palástolandó zavarát. Némán meghajoltam, és leültünk. Az igazgató zavartan köhécselni kezdett, idegesen, kissé remegő kézzel néhányszor beletúrt sűrű hajába, aztán akadozva kérdezte:

– Ön… spiritiszta… ugyebár?

Azt feleltem, nem szeretem ezt a megnevezést, mivel sok a tévedés meg a babona körülötte. Az okkult jelenségek és tények határozott híve vagyok, és ezek közé tartoznak az úgynevezett spiritiszta események is, de nem vagyok spiritiszta a szó kétes értelmében.

– Tehát – folytatta –, látogatásom önnek mint, mondjuk így, okkultistának szól, és hadd bátorkodjam tudását egy számomra teljességgel rejtélyes tény kapcsán igénybe venni. De voltaképpen nem is tény… történés… és mégis tény… számomra… nos, mindegy is, olyan ügyben jövök, mely érintheti az ön területét, és arra kérem, lásson el tanáccsal, magyarázattal. Nevezett történés olyannyira kibillentett lelki egyensúlyomból, hogy képtelen vagyok dűlőre jutni élményeim természetét illetően. – Fellélegzett néhányszor, aztán folytatta. – Bocsásson meg körülményességemért, de előbb megkérdezném: nem rabolom az idejét? Talán éppen ma… elfoglalt… szíves engedelmével később is vissza tudok jönni, ha önnek úgy jobban megfelel… én…

Biztosítottam róla, hogy nincsenek terveim mára, és arra kértem, ossza meg velem, mi nyomasztja.

– Tíz évvel ezelőtt – kezdett bele – tanárként, matematikusként kerültem a helyi intézetbe, melynek vezetője és tulajdonosa ma én vagyok. Akkoriban Linde udvari tanácsos tulajdonolta, ennélfogva ő volt a felettesem. Talán tudja, hogy korához képest fiatal felesége volt, későn házasodott, és négy gyermeket neveltek. Az idők során közeli viszonyba kerültem a tanácsossal, barátok lettünk, jobbkezévé váltam az intézet vezetésében, aztán gyakran, sőt mind gyakrabban gyötörte fejfájás, amitől képtelen volt ellátni a hivatalát és bokros igazgatói teendőit, melyeket aztán a baj ideiglenes elhárításáig magam végeztem el. Ahogy talán értesült róla, ez a férfiú nagyjából öt évvel ezelőtt megőrült – előrehaladó paralízis. Nekem jutott a szomorú kötelesség, hogy elvigyem a B.-ben lévő országos elmegyógyintézetbe, ahol úgy nyolc héttel húsvét előtt őrjöngési rohamot kapott. Időközben én vezettem az intézetét, nemrég pedig vétel útján hozzá is jutottam.

– Jól emlékszem az elhunytra – vetettem közbe –, néhanapján feltűnt régi törzsasztalunknál. Gyakran örvendeztetett meg bennünket elmélyült tudásával, magasröptű gondolataival, akárcsak eleven szellemével, és úgy hiszem, ő sem talált engem ellenszenvesnek, még ha nem is fűztük szorosabbra kapcsolatunkat.

Látogatóm szótlanul bólintott, majd folytatta.

– Nem világos előttem, hogyan és miért váltunk barátokká az elhunyttal, talán az ellentétek vonzása okán: az ő élénk temperamentuma és én, a nehézkes, egzakt matematikus, aki bizonyíték híján semmit nem hiszek el. Most mégis olyasmi történt velem, ami bizonyíthatatlan, sőt egyenesen lehetetlen… de azért megkísérlem a lehető legnyugodtabban elmesélni a dolgok alakulását mai állásukig.

Midőn családjával értesültünk halálhíréről, Linde asszony és én azonnal B.-be utaztunk az elmegyógyintézetbe, hogy segítségemmel elintézhessen minden formalitást. Szegény asszony egészen vigasztalhatatlan volt, bár férje halála megváltást jelentett számára, ám úgy tűnt, az utolsó pillanatig reménykedett felépülésében.

Sosem tudott takarékosan gazdálkodni, minden egy kicsit összevissza volt körülötte, ahogy mondani szokás, és költekezett. Sovány évek, tőkeveszteség, költséges javítások az intézet borsos áron megvásárolt régi házain, nem beszélve férje hosszú betegeskedéséről, egyszóval mindez közrejátszott abban, hogy alig rendelkezett készpénzzel. Sok győzködéssel megpróbáltam keresztülvinni, hogy szegény barátom az intézet temetőjében kaphasson egy egyszerű sírt, mert így megspóroltuk volna a szállítás nem csekély költségeit, az itteni drága sírhelyet és minden járulékos kiadást. De az özvegyet nem lehetett meggyőzni. Férjét az itteni temetőben akarta tudni, hogy közel lehessenek egymáshoz, ezért aztán egy egyszerű intézeti koporsóban elhozták a holttestet a helyi pályaudvarra, és minden feltűnés nélkül – csak a legközelebbi ismerősök és a tantestület jelenlétében – elhantolták városunk temetőjében.

Ezután persze kettős igyekezettel vetettem magam a hivatalos ügyekbe, és saját tulajdonba vettem a növeldét.

Az első napokban még gyakran gondoltam barátomra, kiváltképpen azért, mivel beköltöztem korábbi lakásába az intézeti épületben, és javarészt megtartottam a berendezést meg a bútorzatot. Ám akkor jöttek a húsvéti vizsgák és értékelések, mindig nehéz napok a magunkfajtának! Új tanárok, új diákok, megbeszélések a szülőkkel és a gyámokkal, egyszóval naphosszat elfoglalt voltam, és időm sem maradt magamra gondolni, nem is beszélve bármi másról kötelességeimen kívül. Barátom emlékezete elhalványult, napról napra mindinkább beárnyékolta a sok nyűg és a gond. Elérkezett a nyár, a szünidő, az üdülés ideje a kimerítő téli időszak után, majd a szünet vége, újabb munkák, és így is maradt minden egészen négy héttel ezelőttig… amikor…

Késő estig dolgoztam. Agglegény vagyok, így a nővérem vezeti a háztartásomat, aki már rég nyugovóra tért, amikor szomjúság tört rám. Felkeltem, megfogtam a vizespalackot, de észrevettem, hogy a benne lévő víz állott. Ezért kimentem a hosszú folyosóra, ahová dolgozószobám, a fizikaterem, további tantermek és tárgyalók is nyílnak, hogy odamenjek a vízcsaphoz, ami a folyosó végén, az ablak mellett található. Sápadt holdfény áradt be a folyosóra, szobám ajtaja becsukódott, és csak egy vékony résen át szűrődött ki némi fény. Kinyitottam a csapot, vizet eresztettem, kiöblítettem a palackot, megtöltöttem, aztán visszafordultam, hogy visszamenjek a szobámba, mikor a folyosó közepén megpillantottam valamit, de nem tudtam, mi lehet. Hosszúkás volt, mint egy kendő vagy fénysáv, bizonyos formája is volt, valamiféle alakja, minta ember kuporogna egy könnyű, fátyolszerű szövet alatt. Előtte nem is vettem észre ezt a tárgyat vagy micsodát, különben rálépek vagy átlépek fölötte. Közelebb mentem a rejtélyes valamihez, ami furcsamód hátrálni kezdett, és mindig néhány lépés távolságban maradt tőlem. Mikor elértem a folyosó végén a szobaajtómat, a falhoz lapult, ami mintha elnyelte volna, feloldódott benne, tehát egyszerűen eltűnt! Lámpát hoztam, de nem leltem nyomát – csak egy hosszú gyaluforgácsot találtam, felvettem a földről, hogy jobban szemügyre vehessem és kidobhassam. Kissé rothadt szaga volt, ezért inkább undorral elhajítottam.

Mégis mi lehetett? Optikai csalódás, még ha szerfölött különös is. Ha az embernek késő éjszakáig kell lámpafénynél írnia meg olvasnia, az megtréfálhatja érzékeny és kifárasztott látóidegeit. De mi volt az a büdös gyaluforgács, amit öntudatlanul, ám ok nélkül kapcsolatba hoztam a káprázattal? Persze az ilyesmit mindig behordjuk a házba a csizmánk sarkán az utcáról vagy a pincéből a szénnel, nincs benne semmi meglepő. Mégis mi lehet rendkívüli egy optikai csalódásban meg egy rossz szagú gyaluforgácsban?

Nyugovóra tértem, nem törődve tovább a dologgal, és már magasan járt a nap, amikor felébredtem. Megfeledkeztem az egészről, és újra a munka töltötte ki a gondolataimat.

De aztán megint történt valami megmagyarázhatatlan és szörnyűséges! Olyan események, melyeket lehetetlennek tartok, mégis megtörténtek, olyan erősen befészkelték magukat a gondolataim közé, hogy alig bírok másra gondolni, alig bírok dolgozni, mert folyton foglalkoztatnak, birtokba vettek, megfosztottak elmém nyugalmától és tiszta ítélőképességemtől, mert félig valósnak, félig imagináriusnak tűnnek, jelen vannak, aztán pedig mégsem!

Néhány nappal a folyosón történtek után hazafelé sétáltam a kaszinóból. Későre járt, fáradt voltam, és már lefekvéshez készülődtem, amikor eszembe ötlött, hogy még el kell végeznem egy apró, de fontos munkát. Hálóköntöst vettem fel, hogy egy gyertyatartóval a kezemben kimenjek a dolgozószobámba. Ahogy kinyitom az ajtót, a huzattól elalszik a láng, és miközben az utcai lámpától gyéren megvilágított helyiségben tapogatózom, hogy eljussak az íróasztalomon lévő gyufáig, látom, hogy a tanácsos díványán, ahova oly gyakran lefeküdt, valahányszor erőt vett rajta a főfájás, valamilyen fényes dolog hever, mint egy kékes kreppfátyol. Értetlenül fogadom, hogy kínosan rendben tartott dolgozószobámban ilyen szokatlan eset előfordulhat, egy lépéssel közelebb megyek, hogy lássam, mit tett oda nekem a nővérem vagy a szobalány, de rémülten visszahőkölök, libabőrös leszek, és mint akit szélütés ért, egyetlen porcikámat sem tudom megmozdítani, mert azt látom, hogy az a furcsa tárgy elkezd alakot ölteni, és minél inkább hozzászokik a szemem a félhomályhoz, egy teljesen mezítelen ember bontakozik ki belőle zárt, mélyen ülő szemekkel, hosszú szakállal, felhúzott, behajlított térdekkel, sovány, mint egy csontváz, arca pedig – és ezzel tetőzik bennem az iszonyat – hasonló vonásokat mutat az elhunyt Linde tanácsossal!

Csak mereven feküdt ott, merev a felsőteste, merev a feje, a nyaka, a karjai – de a térdei be vannak hajlítva!

Mindezt egyetlen szempillantás alatt észleltem, gyorsabban, mint ahogy el tudom mesélni. Kivert a hideg verejték, és szörnyű gyengeség s rosszullét fogott el.

Üvölteni akartam, de csak artikulálatlan hangok szakadtak fel ziháló mellkasomból és összeszorult torkomból. El akartam rohanni, de a lábaim nem engedelmeskedtek – szörnyűséges volt mintegy megbabonázva állni a rémes fantom láttán! De aztán – sikerült torkom szakadtából felordítanom, az iszonyattól és az undortól becsuktam a szemem, míg végül végtelennek tűnő percek után hálóinges nővérem megjelent egy gyertyával, és – abban a minutumban üres volt a dívány, én pedig elájultam, és hátraestem a szobában.

Amikor magamhoz tértem, nővérem ott tüsténkedett körülöttem, zavartan és rémülten kérdezgetett az állapotomról, üvöltésem okáról, eszméletvesztésemről, én azonban kezdődő rosszullétre, erőtlenségre és rohamra hivatkoztam.

Hitt nekem, rábeszélt, hogy feküdjek azonnal ágyba. Küldessen-e orvosért? Nemmel feleltem, pedig egész testemben remegtem, de még mielőtt követtem volna, félénken a dívány felé pillantottam, és – megláttam rajta valami hosszúkás, összepöndörödött dolgot. Odatántorogtam, feléje nyúltam, és – egy gyaluforgácsot tartottam a kezemben, amiből ugyanaz a rothadt szag áradt, mint az elsőből! Elborzadva hajítottam el, és a fejét csóváló, aggodalommal engem fürkésző nővérem segítségével, aki az egészből semmit sem értett, zavartan és kimerülten pihenőre tértem.

Nővérem éjszakára velem maradt. Nyugtalanul és nehezen aludtam, de mihelyt a nap bearanyozta reggel a hálószobámat, már más színben tűnt fel az éjszakai élmény. A józan ész ismét felülkerekedett, így ezúttal is optikai csalódásnak ítéltem az éjszakai jelenséget, túlerőltetett agyam hallucinációjának, a tudatalatti álomszerű termékének, ami kivetült, én pedig éppen az elhunyt díványán lettem rá figyelmes. Ráadásul kedvezett neki a megerőltetés és a testes rajnai bor, amit orvosom tanácsa ellenére, az agymunka serkentése céljából ittam.

De vajon miért ilyen csúf, halotti alakban vetítette ki agyam elhunyt barátomat? Hiszen sosem láttam még ilyennek, és az az egykori felhívás, hogy nézzem meg őt utoljára halottas ágyában, nem járt azzal, hogy a halotti maszk elfojtotta volna bennem az élő emberre való emlékezést. Vagy mégis? Most még szörnyűbbnek láttam, mint amilyen lehetett – és mit jelenthet a felhúzott térd? Mi vezethetett engem – az agyamat – ilyen abszurd képekhez, efféle álmokhoz vagy álomszerű történésekhez? Ám ki is tudná megmagyarázni az álmait? A legélénkebb, leglehetetlenebb képeket és helyzeteket mutatják – ezért elrendeltem magamnak, hogy marad a szódavíz, a diéta, több séta, és szüneteltetnem kell minden szükségtelen munkavégzést – ekkor újra felötlött bennem a gyaluforgács, amit már másodszorra láttam!

Azonnal dolgozószobámba siettem – még ott volt a dívány mögött. Eltöprengtem eredetéről, végül arra jutottam, hogy egy gyaluforgács mégiscsak valami megfogható, aminek jönnie kellett valahonnan – talán a múltkori is ilyen volt! Véletlen tehát, csakis ostoba véletlen!

Önkéntes absztinenciám, a diéta meg a séta a friss levegőn nem maradhatott hatástalan, mivel napok, igen, hetek teltek el, és nem jelentkeztek újabb hallucinációk vagy látomások, úgyhogy abban a hiszemben voltam, hogy megszabadultam tőlük, mikor a következő történt.

A matematika mellett természettudományt tanultam, és az intézetben magam okítom ezekre a tárgyakra felsőseinket. Tegnap a nyolcadik és kilencedik osztályban az emberi anatómiát vettük, és e célból néhány preparátumot is bemutattam a fizikateremben. Az óra végén, az utolsó délutáni óra után visszavonultam, az említett preparátumok viszont nem kerültek vissza a helyükre. Csak délután öt körül jutott eszembe, ezért rögtön elhatároztam, hogy magam csinálok rendet, mert nem akartam a pedellusra bízni a drága taneszközöket.