Dan Jones

Koronák harca

A rózsák háborúja
és a Tudorok felemelkedése

Kossuth Kiadó

Tartalom

Képek jegyzéke

Térképek

Uralkodóházak családfája

Nevek, pénznemek és távolságok

BEVEZETÉS   A rózsák háborúja?

I. KEZDETEK  (1420–1437)

1. fejezet: Az egész világ királya

2. fejezet: Tökéletes egészségnek örvendünk

3. fejezet: Királynak született

4. fejezet: Oweyn Tidr

II. MI EGY KIRÁLY?  (1437–1455)

5. fejezet: Suffolk lordjának jó uralma

6. fejezet: Drága házasság

7. fejezet: Takarodjatok, árulók, takarodjatok!

8. fejezet: Behozzák York hercegét

9. fejezet: Megszállta az őrület

III. AZ ÜRES KORONA  (1455–1471)

10. fejezet: A legtökéletesebb hercegnő?

11. fejezet: Hirtelen leesett a korona

12. fejezet: Káosz

13. fejezet: A nemes és a pór

14. fejezet: Változó idők

15. fejezet: Végső pusztulás

IV. A TUDOROK FELEMELKEDÉSE  (1471–1525)

16. fejezet: Az istenfélő király haragja

17. fejezet: Egyetlen kisördög maradt

18. fejezet: Szolgáltass nekem igazságot, Istenem!

19. fejezet: A háború vagy az élet

20. fejezet: Az irigység sosem hal meg

21. fejezet: Fehér Rózsa

EPILÓGUS  Az isten szerelmére: hány embert öltél meg?

JEGYZETEK

BIBLIOGRÁFIA

Impresszum

Jo Jonesnak

KÉPEK JEGYZÉKE

V. Henrik. Olaj táblakép, ismeretlen művész portréja, 15. század (National Portrait Gallery, London, UK/Bridgeman Images)

Valois Katalin halotti maszkja. Festett fa, 1437 (© Dean and Chapter of Westminster)

Anjou Margit. Miniatúra (részlet), Shrewsbury Book, 1445 körül, British Library MS Royal 15 E.VI f. 2v. (© The British Library Board)

VI. Henrik. Olaj táblakép, ismeretlen angol művész műve, 16. század (Society of Antiquaries of London, UK/Bridgeman Images)

Richárd yorki herceg. Ólomüveg, Trinity College, Cambridge, 1425 körül (Master and Fellows of Trinity College, Cambridge)

IV. Eduárd. Olaj táblakép, ismeretlen angol művész műve, 1540 körül (Ann Ronan Pictures/Print Collector/Getty Images)

V. Eduárd. Festett táblakép, ismeretlen művész műve, St. George’s Chapel, Windsor, 16. század (A. F. Kersting/akg-images)

Woodville Erzsébet. Olaj táblakép, ismeretlen művész műve, 1480 körül (Print Collector/Getty Images)

III. Richárd arcrekonstrukciója a Richard III Society megbízásából, 2013 (Dan Kitwood/Getty Images)

VII. Henrik halotti maszkja, Westminster Abbey, 1509 (© Dean and Chapter of Westminster)

Perkin Warbeck. Krétarajz, papír, 1495 körül (Bibliothèque municipale, Arras)

Beaufort Margit. Olaj táblakép portré, 16. század (Royal Collection Trust © Her Majesty Queen Elizabeth II, 2014/Bridgeman Images)

Barneti csata. Miniatúra, Histoire de la rentrée victorieuse du roi Edouard IV et son royaume d’Angleterre, Ghent University Library, MS 236 f. 2r. (De Agostini/Getty Images)

Somerset kivégzése Tewkesburyben. Miniatúra, Histoire de la rentrée victorieuse du roi Edouard IV et son royaume d’Angleterre, Ghent University Library, MS 236 f. 7. (© Ghent University Library)

„Towton 25”. Koponya a towtoni csata helyszínéről (© BARC, Archaeological Sciences, University of Bradford)

Csatához öltözött lovag. Miniatúra, Ordinances of Armoury, Jousting, Sword and Axe Combat, and Chivalry, Pierpont Morgan Library, MS 775 f. 2v. (© 2014. Photo Pierpont Morgan Library/Art Resource/Scala, Florence)

Bosworthi kereszt. Bronzkereszt, 15. század (Society of Antiquaries of London, UK/Bridgeman Images)

IV. Eduárd. Tempera pergamenen, miniatúra, Chronicle of the History of the World from Creation to Woden, with a Genealogy of Eduárd IV, Philadelphia Free Library, MS Lewis E201 f. 1. (Free Library of Philadelphia/Bridgeman Images)

VI. Henrik családfája. Miniatúra, Shrewsbury Book, 1445 körül, British Library MS Royal 15 E.VI f. 3. (British Library/Robana via Getty Images)

Családfa Tudor-jelképekkel. Miniatúra, Motets, Flandria, 1516 körül, British Library MS Royal 11 E.XI f. 2. (British Library/Robana via Getty Images)

A The Union of the Two Noble and Illustre Famelies of Lancastre & Yorke . . . by Eduárd Hall, 1550. címoldala (The William Andrews Clark Memorial Library, University of California, Los Angeles)

Minden erőfeszítést megtettünk a képek tulajdonjogának felderítése érdekében. Ha bármilyen mulasztásra vagy tévedésre fény derül, a kiadó az első adandó alkalommal javítani fogja.

TÉRKÉPEK

1. Franciaország és Németalföld

2. Anglia és Wales a 15. században

3. Főnemesi birtokok Angliában és Walesben

1. Franciaország és Németalföld

2. Anglia és Wales a 15. században

3. Főnemesi birtokok Angliában és Walesben

URALKODÓHÁZAK CSALÁDFÁJA

Lancaster-ház

York-ház

Tudor-ház

NEVEK, PÉNZNEMEK ÉS TÁVOLSÁGOK

A könyvben a fontosabb szereplők nevét az érthetőség és az egyértelműség kedvéért általában modernizáltuk. Így a Nevill Neville lett, a Wydeville pedig Woodville, a Tudur meg Tudor és így tovább. A latin, francia és óangol forrásokat lefordítottuk és mai nyelvre írtuk át.

Ahol különösen fontos volt, ott átváltottuk a pénzösszeget mai pénznemre az itt található brit történelmi pénzváltó alkalmazás segítségével (http://www.nationalarchives.gov.uk/currency/), amely megadja a modern értékeket és a „vásárlóerőt” is. Érdemes azonban észben tartanunk, hogy a pénz értékének évszázadokra visszamenő konvertálása veszélyesen pontatlan tudomány, és a kapott számok csak elnagyolt útmutatóként használhatók. Megközelítésképpen: 100 font 1450-ben 55 000 fontot (vagy 90 000 dollárt) érne ma. Ugyanez az összeg a 15. század közepén egy átlagos angol kétkezi dolgozó 10 évi munkabérének felel meg.

Két hely közötti távolság megadására általában a Google Maps Walking Directions funkciót használtuk, amely jellemzően a leggyorsabb mai utat adja meg.

A könyv elején bemutatott családfák arra szolgálnak, hogy a szövegben később bemutatandó komplex dinasztikus összefonódások világosabbak legyenek. Helykímélés céljából és a józan észnek engedve ezeket egyszerűsítettük, és a magyar kiadásban, az uralkodók, nemesek, főpapok családnevei, keresztnevei átírásánál a történeti szakirodalomban bevett formulát (pl. Tudor Margit) általánosítottuk. Egyes helyeken a testvéreket nem a születésük sorrendjében állítottuk sorba.

Az, ki ez évben még itt lelend,

A következő évben hol leszen?

ISMERETLEN (1445)

Istenem! Üljünk le a földre itt,

S meséljük el, mint pusztultak királyok:

Kit letettek, ki csatában esett el,

Vagy áldozata szelleme gyötörte,

Ezt neje ölte meg, azt meg a szolgák,

Mindet leölték, mert a koronában,

Mely a király halandó homlokát

Köríti, a halál az úr...

WILLIAM SHAKESPEARE: II. RICHÁRD KIRÁLY TRAGÉDIÁJA (1595 KÖRÜL)

(Fordította: Spiró György)

BEVEZETÉS

A RÓZSÁK HÁBORÚJA?

Egy öregasszony lépett ki a tavaszi napfényre a londoni Tower falai között, 1541. május 27-én. A neve Pole Margit volt, és származására nézve az egyik legelőkelőbb nemesasszonynak számított Angliában. Apja, György, Clarence hercege, a király fivére volt, anyja, Neville Izabella, a maga idejében az ország egyik legnagyobb grófságának társörököse. Szülei már régen meghaltak, ők még egy másik korszakhoz, egy másik évszázadhoz tartoztak.

Margit hosszú és izgalmas életet élt. Huszonöt éven keresztül Salisbury grófnője volt, a maga korában azon két asszony egyike, akik saját jogon birtokolhattak főrendi címet. Korábban nemzedéke öt leggazdagabb arisztokratája közé tartozott, földjei tizenhét grófságra terjedtek ki. Most, 67 évesen – Tudor-kori mérték szerint aggastyánként – olyan öregnek látszott, hogy 80 vagy 90 évesnek is tarthatták.{1}

A londoni Tower sok lakójához hasonlóan Pole Margit fogoly volt. Két évvel korábban egy törvény értelmében megfosztották a földjeitől, a címeitől, és azzal vádolták, hogy „különféle gyűlöletes és sokféle megvetendő árulást követett el” unokaöccse, VIII. Henrik király ellen. Hogy miben állt ez a felségárulás, soha nem derült ki igazán, mert Margit korona elleni vétkei inkább általánosságok, nem pedig konkrétumok voltak. Két fő bűntettének azt tartották, hogy közeli rokonságban állt a királlyal, illetve, hogy nem tette magáévá az Európán az előző két évtizedben végigsöpörő reformált hit új, a király által elfogadott formáit és elveit. E két tény – az egyik a származása, a másik a lelkiismerete – miatt élt 18 hónapon át London erős, áthatolhatatlan, ágyúkkal védett folyóparti erődjének központi épületében, a Fehér Toronyban.

Margit jól élt a fogságban. A börtön a 16. századi arisztokraták számára elvileg olyan korlátozott mozgási szabadságot jelentett, amit megfelelő, sőt luxuskörülmények enyhítettek: ezzel igyekeztek biztosítani, hogy az életmódjuk a legmagasabb kívánalmaknak is megfeleljen. Margit arra számított, hogy kényelmesen tölti majd a büntetését, és amikor a viszonyok kívánnivalót hagytak maguk után, panaszt tett.{2} Mielőtt Londonba vitték, egy évet töltött elzárva Cowdray House-ban, Nyugat-Sussexben, William Fitzwilliamnek, Southampton grófjának kelletlen őrizete alatt. A gróf és a felesége fárasztónak találta, hogy indulatosan és felháborodottan viszonyul a bebörtönöztetéséhez, és örömmel fogadták, amikor elköltöztették.

A Towerben Margit leveleket írhatott a rokonainak, és szolgákkal volt körülvéve, jó minőségű, drága ételeket kapott. Megbecsülték nemesi származását. Maga Katalin királyné szabója kereste fel, hogy egy öltözet új ruhát készítsen, és pár héttel korábban még több ruhadarabot is rendeltek, melyeket közvetlenül a király fizetett. Henrik egy prémmel szegélyezett hálóköntöst és egy másikat is fizetett neki, amelyik ciprusi szaténból készült, valamint alsóruhákat, főkötőket és harisnyákat, négy cipőt és egy új papucsot. Hat hónap alatt több mint 15 fontot – ez nagyjából egy kétkezi dolgozó kétévi bérének felelt meg – költöttek el a ruházkodására. Amikor kilépett a hűvös reggeli levegőre, Pole Margit talán azon töprengett, hogy aznap reggel ugyan lefejezik, de legalább új cipőt viselhet.

A kivégzését sietősen intézték el. Csak pár órával korábban értesítették, hogy a király halálra ítélte: megdöbbentően rövid idő ez egy idős hölgy számára, hogy lelkileg és testileg is felkészüljön a végre. A jelentés szerint, ami eljutott a rendkívül jól informált Eustace Chapuys-hoz, a Német-római Császárság Angliába küldött követéhez, a grófnő „nagyon furcsának találta a dolgot”, mivel fogalma sem volt, „miféle bűntettel vádolták, és arról sem, hogyan ítélték el”. Alig néhányan érthették meg, miféle fenyegetést jelentett ez a törékeny idős hölgy egy olyan hatalmas és tekintélyes királynak, mint VIII. Henrik.

Nem gyűlt össze nagy sokaság. Egy nevetségesen kicsi fatuskó körül álltak, amit olyan sietősen állítottak fel, hogy egyszerűen csak lerakták a földre, és nem emeltek neki vérpadot, ahogy szokás volt. Chapuys szerint, amikor Margit megérkezett a tőke elé, lelkét a Teremtőjének ajánlotta, és kérte a jelenlévőket, hogy imádkozzanak Henrik királyért, Katalin királynéért, a király kétéves fiáért, Eduárd hercegért és a 25 éves Mária hercegnőért, a keresztlányáért. Ám amikor az idős asszony felállt, hogy a gyér tömeghez szóljon (Chapuys 150 főre tette a számukat, a francia követ, Charles de Marillac szerint még ennél is kevesebben voltak), a jelenlévők nyugtalankodni kezdtek. Rászóltak, hogy igyekezzen, és tegye a nyakát a tőkére.

Aznap reggel a Tower szokásos hóhéra nem volt szolgálatban. Északon tartózkodott, éppen Henrik király mellett, aki az országa legtávolabbi szögletét kereste fel, hogy leverje az uralmát fenyegető lázadást. A Tower bárdját ezért egy helyettesre bízták: egy fiatal férfira, aki csak nagyon kevés tapasztalattal bírt a lefejezés bonyolult művészetében. (Chapuys „szerencsétlen kétbalkezes ifjúnak” nevezte.) A normann hódítás, 1066 óta csupán egyetlen nemes hölgyet végeztek ki Angliában: a király második feleségét, Boleyn Annát. Őt egyetlen kardcsapással fejezte le az erre az alkalomra importált francia bakó. Ezúttal nem így történt, ami kizárólag a szerencsétlen hóhéron múlott. Amikor megadták a jelet, ő a tuskó felé sújtott. De elhibázta. Ahelyett, hogy egyetlen csapással, tisztán átvágta volna Margit nyakát a bárd pengéjével, az öregasszony vállára és a fejére sújtott. Az áldozat nem halt meg. A bakó újból lecsapott, és újból elvétette. Még többször is lesújtott, hogy kivégezze, de barbár módon szó szerint darabokra vágta az idős asszony felsőtestét. Gonosz, kegyetlen mészárlás volt, ami mindenkit megdöbbentett, aki csak hallott róla. „Isten irgalmazzon a lelkének – írta Chapuys –, mivel ő volt a legerényesebb hölgy, aki minden tiszteletet megérdemelt.”{3}

* * *

Pole Margit bizonyos szempontból csupán a 16. századot uraló vallásháborúk újabb áldozata volt, amelyek során a régi hit – a római katolikus – és az új hit, a protestantizmus különböző frakciói behódolásra akarták kényszeríteni egymást. A háborúk eltérő formákat öltöttek. Időnként szemben álló hitelvek mellett elkötelezett királyságok csaptak össze, de sokkal inkább az egyes királyságokat kettészakító polgárháborús és dinasztikus konfliktusok voltak. Ez volt a helyzet Angliában is az 1540-es években. Margit kivégzése innen nézve úgy is értelmezhető, hogy a reformhívő király szándékosan lecsapott egy a régi hithez ragaszkodó hatalmas családra.

Azonban az idős hölgy halálát a csaknem egy évszázada kezdődő, nem vallási jellegű, arisztokrata belharcok méltatlan, végső aktusának is lehet tekinteni. Ezek a politikai jellegű, tekintélyes személyiségek által vívott háborúk a politikai hegemóniáért folyó küzdelemmel kezdődtek, és az 1440-es évektől fogva a királyi hatalom lassú, de katasztrofális összeomlását eredményezték. A konfliktus a feltételezések szerint 1485-ben ért véget, amikor Tudor Henrikből VII. Henrik lett, vagy inkább 1487-ben, amikor megvívta a stoke-i csatát a koronája védelmében, de valójában tovább folytatódott 16. századi politikai csatározásaiban. Biztosan ez is közrejátszott Pole Margit halálában, mert az idős asszony a Plantagenet-dinasztia utolsó túlélőinek egyike volt, eleven emléke annak a korszaknak, amit ma rózsák háborújának nevezünk.

Margit közvetlen és tágabb családjának tagjai tucatjával estek áldozatául ezeknek a háborúknak. Apja, György, Clarence hercege 28 éves volt, amikor a bátyja, IV. Eduárd király kivégeztette felségárulásért – belefojtatta egy hordó édes görög borba. Ennek emlékére Margit állítólag egy apró boros hordócskát viselt a karkötőjén.{4} Atyai nagybátyjai közül kettőt szabályos ütközetben mészárolták le az 1470–1480-as években. Mindkét nagyapja szintén csatatéren halt meg, az egyikük úgy végezte, hogy a feje York városkapuján állt karóba húzva, és egy papírkoronát szögeltek a koponyájához. Margit fivére, Eduárd, megkapta ugyan e címet, de soha nem ismerték el Warwick grófjának, huszonnégy életévét a londoni Towerbe zárva töltötte. VII. Henrik rendelte el a lefejezését 1499 novemberében, amikor elterjedt a pletyka, hogy a hívei ki akarják szabadítani a börtönből. Margit legidősebb fiát, Montague Henriket, 1539 januárjában végezték ki; legidősebb unokája, Montague örököse, akit szintén Henriknek hívtak, nem sokkal 1542 után, fogolyként halt meg a Towerben.

Az 1470-es és az 1540-es évek között a Pole család története az egyik legvéresebb, három király lelkén száradó családirtás. Ebben a tekintetben a Pole-ok távolról sem jelentettek kivételt. Egyszerűen ők voltak a rózsák háborújában kihaló utolsó nagy arisztokrata család. Az, hogy Anglia meg szokta ölni legkiválóbb férfijait és asszonyait, nem csökkentette a megdöbbenést, amit Pole Margit könyörtelen kivégzése okozott szerte Európában. Június 13-ra a hírek elérkeztek Antwerpenbe, és egy héttel később a császári udvarban is elterjedt.{5} Augusztus elején a grófnő második fia, Reginald, egy renegát katolikus egyházfi, aki bíborosi rangra emelkedett, keserűen írta Juan Alvarez de Toledónak, Burgos érsekének, hogy anyját elveszítette: „nem a természet törvényei, hanem erőszakos halál által, amit az rótt ki rá, akinek utoljára kellett volna, mert az unokaöccse volt”. Reginald egyetlen vigasza az volt, hogy anyja mártírhalált halt. „Szenvedni, ahogyan Jézus, az apostolai és oly sok mártír és szűz szenvedett, nem megalázó”, írta, VIII. Henriket ugyanakkor az ókori zsarnokokhoz, Heródeshez, Neróhoz és Caligulához hasonlította. „Az ő kegyetlenségük elhalványul ennek az embernek az igazságtalan volta mellett, aki az igazságra mit sem adva, halálra ítélte a legártatlanabb asszonyt, aki egyébként a saját rokona volt, előrehaladott életkorú, s aki közmegbecsülésnek örvendve erényesen öregedett meg.”{6}

Az, hogy VIII. Henriket kegyetlen gyilkosnak ábrázolják egy sor más, egyébként erényes uralkodó között, nem teljesen felel meg a valóságnak. Kétségtelen, hogy Henrik saját családtagjaival hajlamos volt az erőszakra és a kegyetlenségre, de ilyen idők jártak akkoriban. Valójában, ha valamit el lehet mondani Margit haláláról, az az, hogy az 1450-es évek óta tartó vérfürdő végét jelentette. Amikor szegény, megcsonkolt teste végül a földre zuhant, alig maradt Plantagenet-vér Angliában más, mint az a kevéske, ami VIII. Henrik és három gyermeke ereiben csörgedezett. Csaknem egy évszázadnyi mészárlás ért véget – nem azért, mert úgy akarták, hanem mert úgy alakult: szinte az összes potenciális áldozat halott volt.

* * *

A „rózsák háborúja” kifejezés egyik legkorábbi írásos nyoma egy 19. századi brit írónő, Lady Maria Callcott gyermekkönyvében, az először 1835-ben megjelent Little Arthur’s History of Englandben található. Amikor a 15. századi angliai zűrzavaros időszakhoz ért, Callcott ezt írta: „több mint harminc évig a polgárháborúkat Angliában a Rózsák háborújának nevezték”.{7} Részben igaza volt, de részben tévedett. A pontos kifejezést a 19. század első negyedéig nem jegyezték fel, de az az elképzelés, hogy az országot kettészakító rivális családokat, a Lancastereket és a Yorkokat az emblémájukkal, a vörös és a fehér rózsával jelképezzék, bizonyos szempontból a 15. századra nyúlik vissza.

A rózsák az egész középkor folyamán egész Európában népszerű jelképnek számítottak a politikában, az irodalomban vagy a művészetben, és az eltérő színű virágok sok esetben ellentétes jelentést hordoztak. A 14. századi itáliai Giovanni Boccaccio Dekameronjában a szerelem és halál összefonódó témáit jelképezve használta a vörös és a fehér rózsát.{8} Rózsákat firkáltak az imakönyvek, évkönyvek, tudományos szövegek illusztrált lapjainak margójára.{9} Az angol arisztokrata családok címereiben – legalább III. Henrik 13. századi uralkodása óta – gyakran található rózsa.{10}

De Angliában a 15. század vége felé a vörös és a fehér rózsa egyre inkább a trónért harcoló rivális családok jelképévé vált. Az első királyi rózsa a fehér volt, az 1460-ban a koronát magának követelő Richárd yorki herceg leszármazottait, a York-házat jelképezte. Amikor Richárd fia, Eduárd 1461-ben IV. Eduárd király néven trónra lépett, a fehér rózsát a számos jelkép egyikeként saját uralmának népszerűsítésére használta. Eduárdot ifjú korában „Rouen rózsájának” is nevezték, és hívei a katonai győzelmeikor azt énekelték, hogy „áldott legyen a virág!”{11} A későbbi évtizedekben sokan választották a fehér rózsát, akik Eduárd emlékére hivatkozva akarták célkitűzéseiket nyomatékosítani.

{1} Az Angliába küldött francia követ, Charles de Marillac, „több mint nyolcvanévesnek” gondolta Margitot; Eustace Chapuys, a császári követ „csaknem kilencvennek” számolta. L&P XVI 868; CSP Spain, 1538–1542, 166.

{2} Ezt és az alábbiakat lásd: H. Pierce: The Life, Career and Political Significance of Margaret Pole, Countess of Salisbury 1473–1541 (University of Wales, Bangor, 1996), 8. fejezet

{3} CSP Spain, 1538–1542, 166.

{4} D. Seward: The Last White Rose: Dynasty, Rebellion and Treason – The Secret Wars against the Tudors (London, 2010), 291.

{5} CSP Venice, V. (1534–1554), 104–106.

{6} Uo. 108.

{7} M. Callcott: Little Arthur’s History of England (London, 1835), 112. o. A kifejezés további történelmi használatára és fejlődésére nézve lásd: OED ‘Rose’, 6a. Eng. Hist.

{8} W. A. Rebhorn (szerk. és ford.): The Decameron, Giovanni Boccaccio (London/New York, 2013), 351. n. 3.

{9} Lásd például B. L. Arundel 66 f. 1v; B. L. Egerton 1147 f. 71; BL Royal 16 f. 173v

{10} Főleg a D’Arcy család. Lásd: H. Gough – J. Parker: A Glossary of Terms Used in Heraldry (London, 1894), 500–501.

{11} R. H. Robbins (szerk.): Historical Poems of the Fourteenth and Fifteenth Centuries (New York, 1959), 215–218.