Harald Pöcher

A hadtudomány megítélése és helyzete napjainkban

Budapest, 2023

Fordította: Ondrék József

Szakmai lektor:

Padányi József

A borítón Albrecht Dürer A Hatalom és Dicsőség kapuja című metszetének részlete látható.

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Varga Zoltán

Olvasószerkesztő: Kalcsics Ildikó

Korrektor: Tomka Eszter

Tördelőszerkesztő: Stubnya Tibor

Borítóterv: Karácsony Fanni

ISBN 978-963-531-947-3 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-948-0 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-949-7  (ePub)

© A szerző, 2023

© A fordító, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

Igény a hadtudományra

A hadtudomány fejlődésének rövid története

Szun-ce

Raimondo Montecuccoli

Zrínyi Miklós

Tábori kis tracta

Vitéz hadnagy

Mátyás király életéről való elmélkedések

Az török áfium ellen való orvosság (Ne bántsd a magyart!)

Névtelen levél (Montecuccolinak)

Hadtudomány a Habsburg Birodalomban

Fogalmak és módszerek

A tudományos kérdés

Elmélet, megközelítés

Módszer

Az eredmények bemutatása, következtetések

A hadtudomány helyzete Európa német nyelvterületein

Német Szövetségi Köztársaság

Oktatás Németországban

Kutatások, nemzetközi együttműködések

Svájc

Oktatás

Hadtörténelem-oktatás

Hadigazdaság-oktatás

Katonapszichológia és katonai oktatás

Projektek

Nemzeti és nemzetközi kutatási együttműködés

Ausztria

A hadtudomány helye a tudományok között

Oktatás

A tisztek egyetemi szintű képzésének helyzete Ausztriában

A Theresianum Katonai Akadémia (Theresianische Militärakademie, TherMilAk)

A Nemzetvédelmi Akadémia (Landesverteidigungsakademie, LVAk)

A kutatás tárgya: a probléma

Alkalmazott kutatás és fejlesztés az Osztrák Szövetségi Hadseregnél

Aktuális kutatási projektek

A hadtudomány alapjai Andreas Stupka szerint

A hadtudomány alapjai Hollerer és Peischel szemléletében

Az Österreichische Militärische Zeitschrift és a Truppendienst

A hadtudomány megítélése néhány európai országban

Belgium

Csehország

Dánia

Finnország

Franciaország

Görögország

Hollandia

Lengyelország

Magyarország

Nagy-Britannia

Norvégia

Olaszország

Portugália

Románia

Spanyolország

Svédország

Szerbia

Szlovákia

Törökország

A hadtudomány Oroszországban

Közös hadtudomány egy közös európai hadsereg számára – a legjobbnak kell lenni a világon!

Az Európai Egyetemek kezdeményezés alapvető céljai

Az „Egyesült Európa” hadtudománya

A hadtudomány helyzete egyes amerikai demokráciákban

Amerikai Egyesült Államok

Brazília

Chile

Kanada

A hadtudomány helyzete egyes ázsiai és óceániai országokban

Ausztrália

India

Japán

Kína

A Nemzetközi Hadtudományi Társaság

Gazdasági hadviselés – súlyos károk okozása vérontás nélkül

Mit is jelent ez a kifejezés, hogy „gazdasági hadviselés”?

Gazdasági hadviselés a múltban – néhány klasszikus példán bemutatva

Napóleon kontinentális zárlata

A Bernhard-hadművelet

Hogyan folytassunk sikeresen gazdasági háborút?

A gazdasági hadviselés eszközei és fegyverei

Fiskális eszközök és fegyverek

Monetáris eszközök és fegyverek

Kereskedelmi eszközök és fegyverek

Kémkedési eszközök és fegyverek

Fejvadászat

Biológiai-gazdasági hadviselés

Az információ mint fegyverrendszer

A kiberhadviselés alkalmazása a gazdasági hadviselésen belül

A gazdasági hadviselés fajtái és szervezete

Döntéshozatali folyamatok és a vezetési-kiképzési rendszer

Jövőbeni kilátások

Következtetések és végső megjegyzések

Felhasznált irodalom

Internetes források

Előszó

Egyetlen könyv sem születik mások segítsége nélkül, és ez alól jelen könyv sem kivétel. Próbára tenné az emlékezetemet, ha mindenkit, aki hozzájárult a munkámhoz, felsorolnék, ráadásul az olvasót sem szeretném elijeszteni egy hosszú listával.

A könyv témái közül több a bécsi Nemzetvédelmi Akadémia (Landesverteidigungsakademie) által kiadott könyvekben és tanulmányokban már megjelent, és ezeket kiváló tudományos kutatók írták. Az ő megjegyzéseikből és kritikáikból is dolgoztam. Ezenkívül beszélgettem a könyvben elemzett országok katonai attaséival a hadtudomány fontosságáról a saját országukban. Névtelenül is köszönöm mindenkinek a segítségét.

Hálásan köszönöm továbbá, hogy a budapesti Nemzeti Közszolgálati Egyetem Hadtudományi és Honvédtisztképző Karán működő Ludovika-történeti Kutatóműhely vezetője, Padányi József vezérőrnagy úr megadta nekem a lehetőséget a könyv elkészítésére. Az egyetem támogatása és az ő ösztönzése nélkül nem tudtam volna elkészíteni ezt a munkát.

Végezetül pedig, mint mindig, köszönöm, hogy feleségem, Sakura és gyermekeim, Haruna és Musashi nagy türelemmel támogattak.

Bécs, 2021. július 31.

Harald Pöcher nyugalmazott vezérőrnagy

Bevezetés

A hadtudomány mint tudományág egyedülálló helyet foglal el a tudományok rendszerében. Ez abból adódik, hogy korábban nem volt jellemző a kapcsolódó tárgyak oktatása és kutatása a civil egyetemeken, ezért a katonai egyetemek feladata a hadtudományi témák gondozása. Attól függően, hogy egy adott államban a katonai erő milyen helyet foglal el a társadalomban, a hadtudomány is ehhez képest vagy kiemelkedő, vagy éppen ellenkezőleg, kevésbé fontos szerepet játszik. A könyv fő részében többek között a hadtudomány szerepéről lesz szó a vizsgált államokban.

Azok az összetett követelmények, amelyekkel a modern fegyveres erők ma szembesülnek, tudományos megalapozottságot igényelnek mind a kutatásban, mind az oktatásban. Napjainkban ezért már vitathatatlan, hogy a hadtudomány önálló tudományág, de heves vita folyik arról, mi mindent kell valójában a hadtudomány kutatási tartalma alatt érteni. Ez azt jelenti, hogy meg kell vizsgálni, vannak-e alapvető kutatási irányai, és melyek az ezeket kiegészítő tárgyak, amelyek valójában más tudományágakhoz tartoznak. Ezt a lehatárolást is tárgyalja a könyv.

A Nyugat földrajzi egységként is homályos, nem egyértelműen meghatározott, a könyvben ezért e kifejezés a „nyugati civilizációra” vonatkozik. Ez leginkább azzal jellemezhető, hogy az ide sorolt államok nagyon hasonló társadalmi normákkal, etikai értékekkel, hagyományokkal, szokásokkal, hitrendszerekkel, politikai rendszerekkel, műalkotásokkal és technológiával rendelkeznek. E meghatározás használatával ráadásul számos állam megvizsgálható. Számuk észszerű határon belül tartása érdekében azonban csak azokat az államokat választottuk ki, amelyek jelentős katonai hagyományokkal rendelkeznek. A könyv tehát az Európai Unió válogatott államait, valamint az Egyesült Királyságot, Norvégiát, Svájcot, Kanadát, az Amerikai Egyesült Államokat, Brazíliát, Chilét, Ausztráliát, Japánt és Indiát mutatja be a hadtudományhoz való viszonyuk tükrében, kiegészítve a sort Törökországgal, Oroszországgal és Kínával. Az osztrák hadsereg nyugalmazott vezérőrnagya hivatásánál fogva, valamint a német nyelvű szakirodalomhoz való szélesebb körű hozzáférése okán a német nyelvterületre helyezte a fő hangsúlyt.

Igény a hadtudományra

A hadsereg és ennélfogva a fegyveres erők egy közösség számára egyfelől a határok védelmét, másfelől pedig a határon túli békefenntartás szerepét töltik be. E két fő feladaton kívül egyéb, másodlagos célokat is szolgálnak, mint például az állam belbiztonságának és rendjének fenntartása a hatóságok kérésének megfelelően, vagy a segítségnyújtás rendkívüli katasztrófák esetén.[1]

A fegyveres erőknek ilyen kihívásokhoz és veszélyekhez kell optimálisan alkalmazkodniuk. Mindig szükséges a cél és az eszköz összehangolása, amelynek a lehető legjobb eredmények elérése érdekében tudományos módszereket kell alkalmaznia. A hadsereg céljainak eléréséhez tehát állandóan szükség van tudományos kutatások folytatására és ezek alapján szervezeti-technikai-technológiai fejlesztések végrehajtására. A kutatásoknak tudományos alapossággal kell megtörténniük annak érdekében, hogy objektív kritériumokat lehessen felállítani, és az eredmények is megbízhatóak legyenek. Mindenekelőtt szükséges jelentősen csökkenteni azoknak a megfoghatatlan, nem mérhető tényezőknek a mennyiségét, amelyek egy katonai konfliktus során szerepet játszhatnak.

A háború jelenségének következetes megismerése, az élet védelme érdekében hozható lehetséges intézkedések, illetve a hadsereg igényeinek megfelelő, célirányos kutatások több évezredes múltra tekintenek vissza. Jóval azelőtt, hogy a tudomány utat tört volna a mindennapokba, az emberek szisztematikusan szerezték meg, majd fejlesztették tovább a háború művészetének és a katonai vezetésnek az ismeretét. Mivel egy közösség túlélése nagyban függött e tudás hatékonyságától, a katonai mesterség esetében mindig a tények kerültek előtérbe, és kevésbé a hit kérdései, amelyek legfeljebb bizonyos propaganda- vagy szociálpszichológiai-motivációs értékkel bírtak. Ez a megközelítés mind a mai napig fennáll, és a fegyveres erők alkalmazzák is.

Ebből kifolyólag a hadtudomány nem új keletű, hanem történelme, hagyománya és meghatározott tevékenységi köre is van. Ezek a tényezők jól kirajzolódnak a szovjet hadtudománnyal foglalkozó szerzőknél, amint az alábbi idézet is mutatja:

„Eszerint a hadtudomány a fegyveres küzdelemre való felkészüléssel és annak megvívásával kapcsolatos tudásunk egységes rendszere, amelynek segítségével megvédhetjük a szovjet államot az imperialista agressziótól. A szovjet hadtudomány a fegyveres küzdelem objektív törvényei alapján kutatja saját maga és az ellenség gazdasági és politikai-erkölcsi lehetőségeinek kérdéseit. Kutatja a felszerelés és a technológia kérdéskörét, a fegyveres konfliktusok eszközeit, formáit, a fegyveres erők felépítésének, továbbképzésének és oktatásának alapjait, illetve foglalkozik a fegyveres erők háborús biztonságának kérdéseivel. Következésképpen, a szovjet hadtudomány nemcsak a háború művészetének elméletével foglalkozik – ami a hadászati, hadműveleti és harcászati kérdéseket vizsgálja –, hanem az ország gazdasági, politikai-erkölcsi lehetőségeit és ezeknek a felkészítésre gyakorolt hatását, valamint a fegyveres konfliktusok folyamatát és eredményét is figyelemmel kíséri. Ezenfelül egyéb tudományágakat is magában foglal.”[2]

Amerikai és német források is hasonló gondolatokat fogalmaznak meg a hadtudománnyal kapcsolatban. Amerikai források gyakran szinonimaként használják a hadtudomány és a hadművészet fogalmát, noha a „művészet” alatt olyan mesterséget értünk, amely művészetté vált:

„A hadtörténelem tanulása során a hallgatók találkozni fognak olyan tantárgyakkal és utalásokkal, amelyek állítólag a hadtudományról szólnak, míg mások látszólag hasonló ismereteket fednek le, és a hadművészet témakörét dolgozzák fel. Sokkal fontosabb azonban annak felismerése, hogy a katonai témák, legyen szó művészetről vagy tudományról, intenzív és szigorú vizsgálatot igényelnek a szakma minden művelőjének részéről.”[3]

A hadtudomány fejlődésének rövid története

A hadtudomány önálló tudományág, amely a hadviselés egyre összetettebbé válásának következtében alakult ki. Megjelenése feltehetően az emberi társadalom fejlődésével köthető össze. A Biblia nemcsak a háború minden addig ismert formáját ábrázolja, hanem bemutat több megközelítést is a háború doktrínájának megfogalmazására.

Számos mezopotámiai és ókori egyiptomi templomfelirat mutatja az i. e. 1274-ben vívott kádesi csata történetét, amelyet II. Ramszesz fáraó és II. Muvatallisz, a Hettita Birodalom uralkodója vívott. Ezek a feliratok az időszámításunk előtti időkben készültek, és gyakorlatilag a hadtudományi dokumentumok előfutárainak tekinthetők. Nevezhetjük ezeket egy háború, illetve a háború természetének első dokumentált ókori leírásának is.

A háborúval foglalkozó első szisztematikus mű Szun-ce kínai tábornok A háború művészete című könyve volt az i. e. 5. században. Ezt tartják a katonai stratégiáról írt legrégebbi fennmaradt műnek. Európában a legrégebbi írott emlékek a trójai háború idejéből származnak, és Homérosz munkásságához kötődnek, amelyek több hadtudományi gondolatot is tartalmaznak. Az ókorból számos további hadüggyel és erődítményépítéssel foglalkozó elméleti munka maradt fenn az utókor számára, különösképpen a római időkből. A római hadelméleti író, Flavius Vegetius Renatus a 4. században írta meg az Epitoma rei militaris című művét, amely a középkortól egészen a modern időkig alapműnek számított a hadviselés témájában. VI. Leó bizánci császár (866–912) írta az első ismert értekezést a katonai logisztikáról, A háború művészetének összefoglaló magyarázata címmel.

Szinte minden országnak megvan a maga kiemelkedő, felvilágosult hadtudományi alakja: Kínának például Szun-ce, Németországnak Clausewitz, Magyarországnak Zrínyi Miklós, Ausztriának pedig Raimondo Montecuccoli és Károly főherceg.

Szun-ce

Szun-ce kb. i. e. 544–496 között élt ókori kínai író, filozófus és hadvezér volt, aki a keleti Csou-korban élt, s hagyományosan őt tartják a később világhírűvé vált A háború művészete (vagy: A hadviselés törvényei) című könyv szerzőjének.[4] Írása a katonai stratégia egyik legnagyobb hatású alkotása, amely a nyugati és a kelet-ázsiai filozófiát és katonai gondolkodást egyaránt befolyásolta. Munkái sokkal inkább a harc olyan lehetőségeire összpontosítanak, mint a cselszövés, a feltartóztatás, a kémek alkalmazása, illetve magának a háborúnak az alternatívájára a szövetségek létrehozása és megtartása által, a megtévesztés, valamint az erősebb ellenségnek való átmeneti behódolásra hajlandóság révén. Szun-cét a kínai, illetve kelet-ázsiai kultúrában nagyra becsülik, legendás történésznek és kiemelkedő katonai alaknak tartják, ennek megfelelően munkáját a kezdetek óta dicsérik és alkalmazzák is a kelet-ázsiai hadviselésben. A huszadik század során A háború művészetének népszerűsége megnőtt, és a nyugati társadalmakban is elismerték a gyakorlati hasznát. A mű gondolatait a mai napig számos területen alkalmazzák, beleértve a kultúrát, a politikát, az üzleti életet, a sportokat és természetesen a modern hadviselést.

Raimondo Montecuccoli

Napjainkban kevés olyan szakértő van, aki Montecuccoli teljes munkásságát ismeri, noha legjelentősebb műveit latinra, franciára és németre is lefordították.

Korának egyik legképzettebb stratégája volt, aki felismerte, hogy a győzelemhez nemcsak a bátorság döntő fontosságú, hanem a hadtudományi ismeretek is. Pomerániai fogsága alatt a vár könyvtárában található könyvek olvasásával mélyítette el tudását. Mivel olasz volt az anyanyelve, a könyvei többségét vagy olaszul, vagy latinul írta, folyékonyan beszélt azonban franciául és németül is.

A fogsága alatt, 1641 és 1642 között készítette el első művét, Értekezés a háborúról (Trattato della guerra) címmel, amely három könyvből áll: az első A háború tervezése, a második a Hadviselés, a harmadik pedig A háború befejezése címet viseli. Az első könyv a következő négy fejezetet tartalmazza: Tudnivalók a háborúról; A szövetségesekről; A fegyverzetről; A katonákról. A második könyv tíz fejezetből épül fel: Védekező hadviselés; Támadó hadviselés; Hadviselés nyílt terepen; A fegyelemről; Az élelemről; A kémekről és felderítőkről; A menetelésről; A pihenő helyzetről; A harcokról; A besorozott katonákról és a foglyokról. A harmadik könyv pedig A béketárgyalásokról; Az erők elbocsátásáról és A meghódított területek igazgatásáról című fejezeteket foglalja magába.

Montecuccoli másik jelentős műve a Dell’arte militare, amelyet 1653-ban fejezett be. A könyv a következő fejezeteket tartalmazza: Tizedes számrendszer; Terület- és térszámítás; Trigonometria; A fegyveres erők osztályozása; A feltételek biztosítása; A hadműveletekről; A menetelés; A tábor; A csata; A harc; A járőrözés; A tervezett erődítmény; A nem tervezett erődítmény; Az oldalvédelem; Az erődítmény személyzete; A koordinált támadás; Az elhamarkodott támadás; Védelem összehangolt támadás ellen; Védelem elhamarkodott támadás ellen; A felszabadulás.

Montecuccoli legjelentősebb munkája azonban A magyarországi török háborúkról (Della guerra col Turco in Ungheria) című könyve, amelyet a győztes szentgotthárdi csata után, 1670-ben írt, és három fő könyvből áll. Az első könyv címe Rövid oktatás a hadügyről általában, és a következő fejezeteket foglalja magában: A háborúról; Az előkészületekről; A diszpozícióról; A hadműveletekről; Az erődítményekről; A mezei harcól. A második könyv az Aforizmusok, azaz elmélkedések a legutóbbi magyarországi háborúkban történtekről címet viseli, és az 1661–1664. esztendő eseményeit foglalja össze. A harmadik könyv, az Aforizmusok, melyeket a törökkel folytatott magyarországi háborúban lehet alkalmazni, a következő fejezeteket tartalmazza: A háborúról; Az előkészítésről; A diszpozícióról; A hadműveletekről; Az erődítményekről; A nyílt terepen folytatott harcról. Mindezeken felül megtalálható benne a szentgotthárdi csata rövid ismertetése is.

Ezt követően, 1673-ban írta A csatákról (Della battaglie) című művét, amelynek fejezetei: Fő alapelvek; Előnyös helyzet a csatában; A megfigyelésekről; Általános hibák; és a Gyakorlati tapasztalatok példái.[5]

Montecuccoli hadtudományi értekezései és tanácsai nagy hatást gyakoroltak az osztrák fegyveres erőkre. Ő volt az első osztrák állandó hadsereg létrehozója, és többek között egységesítette, szabványosította a fegyvergyártást is.

A következőkben bemutatom elméletét a herceg (politikai vezető), a katonai vezetők és a katonák szerepéről és kötelezettségeiről. Véleménye szerint a „háború művészete” az uralkodó jogkörébe tartozik, és neki kell biztosítania, hogy az országa megfelelően felkészüljön a hadviselésre. A jó katonai vezető fő ismérveit így fogalmazta meg:

„Isten segítségének felkutatása, tapasztalt és hűséges katonák tanácsainak megfogadása, a megfelelő idő megragadása, csak olyanoknak adjon parancsot, akik képesek azt végrehajtani, az adott helyzet felmérése, nyugodtnak maradni veszélyhelyzetben is, gyorsabbnak lenni az ellenségnél, ellentmondásos parancsok kerülése, figyelmes parancsok kiszabása, a jók jutalmazása és a rosszak büntetése, fegyelmezése. A parancsnoknak rendelkeznie kell harci szellemmel, egészségesnek, erős jellemműnek kell lennie, aki méltóságteljesen viselkedik. Fontos tulajdonsága még a megfelelő kor, a bátorság, a retorikában és a parancsnoklásban való jártasság”.[6]

Ezeken felül a parancsnoknak alapos ismeretekkel kell rendelkeznie a „háború művészetének” mind az elméleti, mind a gyakorlati területén. Néhány fejezetben kifejti, hogy a katonai vezetőknek körültekintően mindent elő kell készíteniük a háború megkezdése előtt; háború alatt a hadieszközök növelése előnyös, valamint a parancsnoknak még szerencsésnek is kell lennie. Ha azonban egy parancsnoknak túl nagy a szerencséje, vigyáznia kell, nehogy meggondolatlan lépéseket tegyen. Tanácskozásokat kell tartania, és célszerű mindenkit meghallgatnia.[7]

Montecuccoli a helyi katonákat egyértelműen előnyben részesíti a zsoldosokkal szemben. Véleménye szerint a kiképzésnek ki kell terjednie a katonák fizikai erőnlétére, a fegyverhasználatra, valamint a szervezet viselkedési normáinak elsajátítására. Számára a fegyelem különösen fontos volt. Ezért is hívja fel a figyelmet a mértéktelen ivás, evés és szexuális élvezetek mellőzésének fontosságára. A szerénységet a szavakon, a tetteken és a ruházaton keresztül kell szemléltetni, és úgy vélte, hogy ennek érvényre juttatásához a büntetés és a jutalmazás feltétlenül szükséges.

A fenti követelményeken és elvárásokon kívül Montecuccoli elemzi a háború előkészítéséhez szükséges tényezőket is. Azt hamar felismerte, hogy a pénz elengedhetetlen feltétele a hadviselésnek, de számos egyéb szükségletet is meghatározott, úgymint az élelmiszer, a lőszerek, az eszközök, a mesteremberek, a lovasok, a felderítők és a kémek.

Manapság Ausztriában Montecuccoli munkássága szinte feledésbe merült, és csupán néhány olyan kutató van, aki a szentgotthárdi győzelemben vállalt szerepén felül is ismeri a személyét és tevékenységét. Értekezések és különböző diskurzusok során gyakran összekeverik nevét a leszármazottjáéval, Rudolf von Montecuccolival, aki a Császári és Királyi Haditengerészet egyik tengernagya volt (Modenában született, 1843-ban, és 1922-ben halt meg Badenben).

Zrínyi Miklós

A következő neves hadtudományi író, akiről szólnunk kell, Zrínyi Miklós, aki jelentős hadtudományi könyvtárat tartott fenn, és művei megírására készülve számos külföldi szerző munkásságát tanulmányozta.[8] A legnagyobb hatással Machiavelli volt rá, akit eredeti nyelven, olaszul is tudott olvasni. Ezeket a forrásokat Zrínyi nem csupán lefordította, hanem saját gondolatokat fogalmazott meg velük kapcsolatban, és a saját értelmezést is adott hozzájuk. Ennek eredményeképpen egyedülálló remekműveket alkotott. Ebben a könyvben elsősorban a Tábori kis tracta, a Vitéz hadnagy, a Mátyás király életéről való elmélkedések, Az török áfium ellen való orvosság (Ne bántsd a magyart!) és a Névtelen levél című írásait mutatjuk be.[9]

Tábori kis tracta

Zrínyi 1646 és 1651 között írta a Tábori kis tractát, amely előtanulmány egy későbbi, terjedelmesebb műhöz, és egy 24 000 fős (18 000 gyalogos, 6000 lovas), illetve egy 36 000 fős (24 000 gyalogos, 12 000 lovas) hadsereg számára felállított tábor szervezésének technikai részleteit és adminisztratív kérdéseit tárgyalja. A tábor szervezése mellett szóba kerül benne a parancsnok viselkedése és a beosztott katonákkal szembeni magatartás is.

Vitéz hadnagy

A Vitéz hadnagy több mint magyar nyelvű prózai mű, egyben katonai értekezés is, amely azonban – a Tábori kis tractához hasonlóan – befejezetlenül maradt. Három részből áll, kiegészítve két rövid bevezetéssel, amelyek a fő fejezetek jobb megértéséhez adnak segítséget. Az első részhez (Discursusok) Jean de Silhonnak, Richelieu bíboros titkárának a Le Ministre d’Estat, avec le veritable usage de la politique moderne című írása adta az alapot (olasz fordításban). A rész hat fejezete a következő: 1. Hogy az hadakozó tudomány nagy segítséget veszen az tanulásból; 2. Mely szükséges egy hadviselő emberben az szorgalmatosság, fáradság és vigyázás; 3. Az hadakozás mesterségének nem szabhatni úgy regulákat, mint más dolgoknak, és az okos vitézség leginkább abból áll, hogy a hadnagy tudja változtatni a dolgokat, amint az idő és az alkalmatosság kévánja, az olaszok mondják diversificare; 4. Hogy egy hadviselő kapitány mindenkor az maga szándékának végét nézze, és szándékának véghezvitelére minden cselekedetét igazítsa; 5. Hogy tudni kell meggyőzni az ellenséget és hasznát venni az győzedelemnek. 6. Hogy tudni kell alkalmatos időt a hadakozáshoz megválasztani, és hogy most volna idő hozzá, hogy a törökre hadakozhatnánk és visszanyernénk, akit elvesztettünk; Hogy egy hadviselő ember a jó szerencse nélkül semmi. És micsoda legyen a szerencse.

A második rész aforizmákból áll, ez lényegében Tacitus 128 aforizmájának gyűjteménye (Aphorismák). A harmadik, befejezetlen rész címe Centuriae, és 52 katonai témájú elmélkedést tartalmaz.

A Vitéz hadnagyban Zrínyi aforizmákon és példabeszédeken keresztül mutatja be a hadvezér kívánatos természetét. Véleménye az, hogy a hadvezér a hadsereg lelke, egyenesnek és ébernek kell lennie, s jó példát kell mutatnia az embereinek. Itt is szólnunk kell arról, hogy bár Zrínyi sem ismerhette Szun-ce munkásságát, gondolataik számos területen átfedik egymást.[10]

Mátyás király életéről való elmélkedések

A Mátyás királyról szóló írás a történeti kommentárok irodalmi műfajába tartozik. Már a címből kiderül, hogy nem egyszerűen életrajzról van szó, hanem egyben leírást és értékelést is ad Mátyás király sikereiről. Az írás elején Zrínyi felteszi a kérdést, hogy miért nincsen Magyarországnak olyan királya, mint Mátyás volt, majd rámutat arra, hogy egy ilyen kívánság téves, nem teljesíthető, hiú reményeket ébreszt. Mátyás király katona, államférfi, szakértő, a művészetek pártfogója és a reneszánsz kiemelkedő alakja volt, aki hatalma csúcspontján uralkodott nemzetén, és a legtöbb alattvalója szerette és tisztelte. Három háborút is megvívott, majd 1485-ben Bécset is elfoglalta, amely rövid ideig a fővárosaként funkcionált.

Mátyás király ellensége volt a Habsburgoknak, akik úgy tekintettek magukra, mint a magyar trón legitim örököseire, őt pedig trónbitorlónak tartották. Trónra kerülésekor különösen veszélyes helyzetben találta magát, amely talán még a gyermek Herkuleséhez képest is veszedelmes volt, akit két kígyó támadott meg a bölcsőjében: Mátyást három uralkodó is fenyegette: a német-római császár, a cseh király és a török szultán. Zrínyi Mátyás alakját és jellemvonásait a Habsburg uralkodóval, III. Ferdinánddal hasonlította össze, akit melankolikus, makacs, a világtól elvonultan élő embernek írt le. Ezzel szemben Mátyást nyitott és nagylelkű emberként jellemezte. Zrínyi saját bevallása szerint nem tudta Mátyás minden tettét megérteni, mivel azok nem voltak mindig logikusak. Például rejtély maradt számára, hogy a gyenge Habsburg Birodalom helyett miért a jól felfegyverzett, erős Oszmán Birodalommal ütközött meg, minden erejét a törökök elleni támadásra fordítotva, miközben királyságának nyugati végei védtelenül maradtak. Ennek következtében a Habsburgok hadjáratot indítottak Magyarország ellen, és nagy pusztítást hagytak maguk mögött az ország nyugati részén. A Mátyás uralkodása alatt történeteket a saját idejéhez hasonlította, megállapítva, hogy Ausztria és Magyarország csak akkor tudnak békében egymás mellett élni, ha a császár udvari tanácsadói őszintén adnak tanácsot, és nem szövetkeznek a magyar nép ellen.

Zrínyi a teljes művön keresztül saját hangon szólal meg, véleményt formál, és elemzi, hogy mely vonások fontosak, károsak vagy előnyösek egy ideális király személyiségében – összevetve ezeket például Nagy Sándor, Salamon király, a hun Attila és egyéb híres történelmi alakok jellemzőivel. A mű zárásaként összegezi, hogy Mátyásnak több erényét találta, mint hibáját, és emiatt emelkedhetett történelmi nagyságra, melyet az utána következő magyar királyok képtelenek követni. Ezzel a művével Zrínyi el szerette volna mondani a népének, hogy nagy szükség lenne az ország élén olyan magyar királyra, aki akár az élete árán is hajlandó harcolni a birodalmáért.

Az török áfium ellen való orvosság (Ne bántsd a magyart!)

Zrínyi ezt a prózát magyarul írta, miután a törökök 1660-ban elfoglalták Nagyváradot. A kötet időrendben haladva mutatja be a történelmi eseményeket, mindegyik fejezet az előzőre épít. Zrínyi minden tudását felhasználta az íráshoz, és több ötletet külföldi szerzőktől is átvett. A bevezetésben és az első fejezetben Ogier Ghislain de Busbecqnek Az oszmánok elleni hadjárat terve című művéből kölcsönzött pár gondolatot. A törököket sárkányként ábrázolta, amely kielégíthetetlen étvággyal falta fel egymás után a magyar falvakat. Mihelyst elfoglalt egy falut, magyarok tömegét kényszerítette rabszolgasorba. Zrínyi később az állatok metaforáját használva szemléltette, hogyan voltak hajlandók az életüket kockáztatva megvédeni a szabadságukat, majd félreérthetetlen tanulságokat vont le a példákból: az egész magyar népnek – ha szükséges, az életét feláldozva – kell küzdenie az ország szabadságáért és függetlenségéért. Ugyanakkor realista is volt, és belátta, hogy akkoriban Magyarországnak nem voltak meg a megfelelő eszközei és lehetőségei, hogy sikeresen harcoljon ezekért.

A helyzetkép felvázolása után az ajánlott teendők részletezése következik. Zrínyi szerint az elsődleges és legfontosabb teendő az önálló nemzeti hadsereg létrehozása. Ennek tervét fejti ki a mű második részében. Az ország fegyveres erőinek gyökeresen új rendszerét tartja szükségesnek. A hadsereg állandó, békeidőben való létszámát 12 000 főben állapítja meg (8000 lovassal és 4000 gyalogossal). De a végvári katonaság fenntartását is szükségesnek ítéli, így a fegyverben álló haderőt lényegesen nagyobbra tervezi. Kiemeli a rendszeres zsoldfizetés és a természetbeni ellátás fontosságát, azért, hogy a vitézek ne kényszerüljenek kóborlásra, fosztogatásra. Fontos kérdésnek tartja, hogy kikből álljon az állandó hadsereg, és hogy kik képezzék ki a katonákat. Azt javasolja, hogy kezdetben külföldi – hozzáértő – tisztek vezessék, tanítsák a csapatokat. De azt is hangsúlyozza, hogy ezt csak átmeneti, időleges megoldásnak tartja. Szerinte a közkatonákat és a tiszteket is az önkéntesen jelentkező parasztokból kell kiválasztani, vagyis röpiratában egy népi hadsereg tervét vázolta fel. Pénzügyekben nem a jobbágy fokozott terhelését, hanem az uralkodó osztály áldozatvállalását kívánja. Az egyháznak és a főuraknak kell a hadsereg anyagi terheit vállalniuk, az uralkodótól pedig a végvárak költségeinek finanszírozását várja.

Végül, de nem utolsósorban szól a felkészülés fontosságáról, arról, hogy igazából csak magunkra számíthatunk:

„Azért magyart kévánok oltalmamra, nem indust, nem garamantát, sem olaszt, sem németet, sem spanyort, csak jobbítsuk meg magunkat, szabjunk más rendet dolgainknak, tegyük régi helyére és méltóságára a militáris diszciplínát. Egy nemzetnél sem vagyunk alábbvalók, és ha kevesen vagyunk is, nem oly kevesen azért, hogy a török ebekkel meg ne bánassuk, hogy ily semminek tartott minket.”[11]

Névtelen levél (Montecuccolinak)

Zrínyi Miklósnak tulajdonítja a szakirodalom azt az írást, amelynek a címzettje Montecuccoli, s amelyben meglehetősen sarkos megfogalmazások szerepelnek.

Zrínyi véleményünk szerint joggal és okkal háborodott fel az olasz származású Montecuccoli röpiratán, melyben a törökök elleni – kevésbé dicső – magyarországi hadjárata után indokolta meg tetteit. Egyrészt annak hangvétele sértő és kioktató volt, másrészt valótlanságokat is állított. Számunkra most a katonai felkészültségről írt gondolatok az izgalmasak, ezért ezt a részt mutatjuk be röviden.[12]

Montecuccoli szerint a magyarok járatlanok a hadtudományban, és így nem tudják megérteni az ő hibátlan stratégiáját. Zrínyi válasza megsemmisítő:

„Azt mondod, Magyarországon nincsenek hadvezérek, de még csak kapitányok sem, akik ismernék a hadakozás szentséges titkait, akik sokéves tapasztalattal rendelkeznének, egyszóval akik tökéletesen értenének a hadi mesterséghez. Beszéld csak be magadnak, hogy mindezt elhisszük neked: ám az még semmivel sem növeli a dicsőségedet, ha mások tehetetlenek, Te magad viszont gyáva vagy. […] Csakugyan nem tagadom, hogy kevés magyar ismeri a hadtudományt olyan alaposan, amint az egy nagy vezérhez illik. De afelől biztosíthatlak: egyetlen olyan végbeli főkapitány, de még kapitány sincs Magyarországon, aki ezt a derék hadsereget, amely reád volt bízva, olyan tehetetlenül engedte volna elpusztulni, de ha mégis mindenképpen el kellett volna pusztulnia, legalább kétszer annyi ellenség adta volna meg az árát. Mi magyarok csakugyan nem ismerjük a háború halogatásának tudományát, ami abban áll hogy büntetlenül engedjük garázdálkodni az ellenséget, hogy cserbenhagyjunk barátot és szövetségest, hogy inkább engedjük elpusztulni a hazát, mint a hadsereget, hogy pénzt harácsoljunk a háborúban. Ha Te ezt érted a hadtudomány magasztos titkai alatt, akkor mi csakugyan nem tudunk semmit sem.”[13]

Hadtudomány a Habsburg Birodalomban

A Habsburg Birodalom 1805-ben Napóleontól elszenvedett súlyos veresége elkerülhetetlenné tette a birodalom fegyveres erőinek átszervezését, ha az uralkodó el akarta kerülni egy hasonló eset megismétlődését. A változások mozgatórugója Károly osztrák főherceg volt (1771–1847), akit az Udvari Haditanács (Hofkriegsrat) élére neveztek ki, és részletekbe menő, jól kidolgozott reformokat kezdeményezett nemcsak a hadseregre, hanem a közigazgatásra vonatkozóan is.

A főherceg ambiciózus reformokba kezdett a hadsereg átszervezése és az Udvari Haditanács modern hadügyminisztériummá alakítása érdekében. Bátyjának, II. Ferenc osztrák császárnak javasolta egy hadtudományi kutatóintézet létrehozását. Így tehát az Udvari Haditanács levéltára átalakult Hadilevéltárrá (Kriegsarchiv, 1801), amelynek immár nemcsak a gyűjtés, indexálás és osztályozás volt a feladata, hanem az osztrák hadtörténetírás és a kutatások is.[14]

E célból Károly főherceg kezdeményezte az első osztrák katonai folyóirat, az Österreichische Militärische Zeitschrift létrehozását,[15] amelynek első száma 1808-ban jelent meg Moritz Gomez y Barrientos altábornagy (1744–1810) szerkesztésében, a Császári és Királyi Hadügyminisztérium (k. u. k. Kriegsministerium) kiadásában, a Császári és Királyi Udvari és Állami Nyomda (k. u. k. Hof- und Staatsdruckerei) előállításában. A szerkesztés a Hadilevéltárban történt, s a beköszöntő írásban ez állt: „Ezt a művet az osztrák császári állam hadirendjének ajánljuk”, a megjelentetett folyóirat tervezett témakörét pedig így határozták meg: „A hadtudomány minden ága, a közép- és újkori osztrák hadtörténelem, ország- és terepismeret, főleg a hazai – ez ennek a folyóiratnak a tárgya.”[16] A kiadvány a mai napig létezik, noha háborúk idején szünetelt a megjelenése.

Ezt megelőzően a hadügyet és a csapatok vezetését inkább mesterségnek vagy művészetnek tartották, és nem tudománynak. A tiszteket például gyakran a csapatoknál képezték ki, gyakorlati szolgálati idejük alatt. (Magával a katonai műveletekkel és a hadviseléssel való tudományos foglalkozás, illetve a hadtörténelem tanulmányozása ez alól kivétel volt.) A 19. század eleji koalíciós háborúk idején azonban felismerték, hogy a szolgálati típushoz igazodó, tisztán gyakorlati képzés már nem elegendő a katonai vezetők tudásának fejlesztéséhez, így a hadseregben felértékelődött a tudományosság szerepe. A jelentősebb porosz helyőrségi városokban tisztképző szervezeteket alapítottak, és számos tiszt vett részt egyetemi előadásokon.

A 19. század elején a német ajkú országokban a hadtudománnyal foglalkozó közösségek – más tudományos társaságokhoz hasonlóan – megkövetelték a leendő tagoktól egy önálló hadtudományi tanulmány elkészítését. A korszak legismertebb német nyelvű hadelméleti munkája Carl von Clausewitz tábornok (1780–1831) tollából származik, A háborúról címmel. Ennek első kiadása posztumusz kötetként 1832-ben jelent meg, tartalmát tekintve pedig a háború művészetéről vagy a háború megvívásának tudományáról szól. Clausewitz számára a háború művészete és a hadtudomány csak céljaiban különbözött egymástól: alkotás és előállítás szemben a kutatással és tudással. Írásában olyan paradigmaváltó nézetek találhatók, amelyeket számos más tudományág – például a játékelmélet vagy a valószínűségszámítás – is előszeretettel használ a mai napig.

Clausewitz írásait több nyelvre lefordították, és számos kiadást értek meg. Fő művét angolra elsőként James John Graham ültette át: 1873-ra készült el a teljes fordítással, amelyet aztán közel száz évig használtak. Friedrich Engelstől Alfred Thayer Mahanig, Liddell Harton át Dwight D. Eisenhowerig sokan tanulmányozták és idézték gondolatait. Magyar nyelvterületen először Hazai Samu foglalkozott Clausewitz munkásságával a 19. század végén (1892–1894), majd Perjés Géza írt több kötetet életéről és tudományos szerepéről (1983, 1988).