Buglyó Gergely

ONI:

A NÉMA VÁROS

Ciceró Könyvstúdió

Copyright © Buglyó Gergely, 2014

© Ciceró Könyvstúdió, 2014

Fedélterv: Szabó Vince

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-972-7

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Bálintnak és Bencének.

Maradjatok jó testvérek!

1. fejezet

SEFIRA

HA VASZILIJ KOZLOV SEJTETTE VOLNA, milyen rémálom vár rá az üveg nélküli ablakok másik oldalán, bizonyára önként jelentkezett volna, hogy a csendes afgán falu helyett a délen zajló tűzharcokban teljesíthessen szolgálatot. De nem sejthette, így még örült is, hogy csak egy látszólag lakatlan házzal akadt dolga, ahol nem lapultak vérszomjas gerillák. A hegedűvonóhoz szokott ujjai idegenkedtek a Kalasnyikov durva tapintásától, és sehogy sem akaródzott a ravaszhoz érniük.

– Na, mi lesz? Itt várjuk meg, amíg az őrmester jól seggbe rúg? – vigyorgott Pusnoj. Fiatal, nagydarab srác volt, az a fajta, akinek csak egy kifogása volt a katonaélet ellen: hogy a parancsnok kitiltotta a nőket a táborból. Az a fajta, akiről Kozlovnak a Szentpéterváron töltött gyerekkora jutott az eszébe, pedig sok-sok éve eltemette már magában a gúnynevek és verések emlékét.

– Menjünk – adta be a derekát Kozlov.

Az egységük azt a feladatot kapta, hogy fésüljék át a falu nyugati felét, amely egy korábbi összecsapás során nagyrészt megsemmisült: akik túlélték a harcokat, mind elmenekültek, és a hegyekben húzták meg magukat. Kozlovék érkezésekor olyan kihalt volt a környék, mintha valami ókori város romjaira bukkantak volna. Kozlov kizártnak tartotta, hogy maradtak volna még gerillafészkek, de a parancsnok gyógyíthatatlan paranoiában szenvedett. Sebaj, gondolta Kozlov, még mindig érdekesebb lesz átkutatni egy-két házat, mint újra végighallgatni, ahogy az őrmester a tetvekről értekezik. Csak azt sajnálta, hogy megint Pusnoj mellé osztották be.

A ház, amelyet át kellett vizsgálniuk, valahogy megúszta a bombázást, leszámítva a hamuvá égett virágágyásokat az épület előtt.

– Mit szólsz ezekhez? – csapott Pusnoj egy lovasszekér maradványára az udvaron. A hang felébresztette a benne alvó vak koldust, aki motyogva a másik oldalára fordult. – Persze benzinjük, az nincs! Mintha nem 1980-at írnánk.

Kozlovot azonban nem érdekelte a falusiak viszonya a benzinhez: csak a halott lovat bámulta. Eszébe jutott Artúr, a saját lovuk, akivel a kislánya szokott játszani. Végül sikerült elfordítania a tekintetét, de a látvány és a szag beleégett az idegrendszerébe. Miközben követte Pusnojt a házba, arra gondolt, ma valaki másnak adja majd a húst az esti fejadagjából.

Miután körülnézett odabent, már biztos volt benne: a teljes vacsoráját oda fogja adni. Holttestek bűzölögtek a falnak dőlve, és elnyúlva

a kézzel szőtt, rejtelmes mintájú szőnyegeken.

– Te, ez nem úgy néz ki, mint akit agyonlőttek! – integetett Pusnoj. – Nézd csak meg közelebbről!

Kozlov nem nézte meg közelebbről. Céltalanul ácsorgott a gyomorforgató csendben, amíg Pusnoj a hullák körül piszmogott.

Aztán a két orosz egyszerre emelte fel a fejét: valaki énekelt a kihalt házban. Lágy, reszketeg hang volt, az emelet felől jött. Pusnoj arcára megint kiült az az ostoba vigyor, ami egy csimpánzra emlékeztette Kozlovot.

– Hallod ezt? Ez valami csaj! Gyerünk, nézzük meg! – Azzal már indult is a lépcső felé.

Kozlov kelletlenül követte. Ahogy közeledtek a hang forrásához, megpróbált a dal szövegére összpontosítani; nehéz feladat volt, mert Pusnoj léptei jóval közelebb döngtek. Úgy vélte, valamiféle altatódal lehet.

A kis emeleti szobában, ahová a hangot követve jutottak, mindössze egy ágy állt a sarokba tolva. Az ágyon egy kisfiú fej nélküli holtteste feküdt, előtte hosszú hajú, vékony lány térdepelt. Az arcát nem láthatták, mert nem fordult meg a katonák jöttére; tovább énekelt a halott gyermeknek. Kozlov most már ki tudta venni a szavakat: nem altatódal volt. Formátlan rettegés markolt a gyomrába.

– Itt valami nincs rendjén – mondta Pusnojnak. – Azt énekli, hogy…

– Mi van? Te tudsz afgánul?

– Nincs olyan, hogy „afgánul” – magyarázta Kozlov türelmetlenül. – Itt üzbégül beszélnek, ezért értem. De tűnjünk már el innen!

– Eltűnni? – Pusnoj hitetlenkedve pislogott. – Nem látod, milyen jó csaj?

– Hagyd békén! – rivallt rá Kozlov, de Pusnoj vigyora rendíthetetlen maradt. Fesztelen léptekkel közelített a lányhoz.

– Gyere, cicám! Adj egy csókot!

A lány nem fordult meg, de abbahagyta az éneklést, mintha csak most vette volna észre, hogy nincs egyedül a szobában. Pusnoj röhögve megbökte a hátát a Kalasnyikovval.

A lány ismét belefogott az előbbi dalba, de ezúttal nem fennhangon: Kozlov félénknek találta volna a dünnyögését, ha nem értette volna a szöveget.

– Lehet, hogy gyogyós, de kit érdekel? – mondta Pusnoj, és kiszemelt áldozata felé nyúlt, hogy talpra rángassa.

A lány azonban felegyenesedett, és megfordult. A mozdulatai furcsán szaggatottak voltak. Arcának halott bőrét mély fekélyek tarkították: itt-ott elővillant a hús alól a koponya fehérsége, mint egy félig összerakott kirakós háttere. Pusnoj felüvöltött, és meghúzta a ravaszt.

A Kalasnyikov ugatása nem törte meg, csak néhány pillanatra elnyomta a vérfagyasztó dúdolást. A lány teste alig ingott meg, ahogy elnyelte a golyókat – máris megragadta a gépfegyvert, kitépte Pusnoj markából, és a falhoz vágta. Kozlov a rémület ködén át is jól látta a finom ujjak lenyomatát a Kalasnyikov acélcsövén.

Pusnoj menekülni próbált, de a lány úgy kapta fel a megtermett oroszt, mintha rongyból lett volna. Egyik keze a férfi torkára fonódott, a másik a mellkasát vette célba.

Kozlov segített volna, de csak most vette észre, hogy a pánik hevében elejtette a fegyverét. Amikor a tekintete találkozott a lány élettelen pillantásával, már nem is bánta a dolgot. Futásnak eredt. Csak arra tudott gondolni, hogy mielőbb eljusson a lépcsőig. Ha meg is szólalt a fejében a bűntudat hangja, azt hamar elnyomta Pusnoj bordáinak recsegése, ahogy a lány a szíve után kutatott.

Akkor is folytatta a fejvesztett menekülést, amikor kijutott a házból. Az udvaron belebotlott a szekér roncsába, mire a koldus ismét felriadt álmából. Kozlov korábban vaknak nézte, de kiderült, hogy nem az: szemei mohón itták Kozlov rémületét.

– Sefira felébredt? – mormolta. – Akkor végre beérett a munkám gyümölcse!

A KOLDUS SZAVAI FOKOZATOSAN olvadtak bele a recsegésbe, amely egy ütött-kopott katonai adóvevőtől származott: Nubius ennek segítségével idézte meg a látomást. Ahogy letette maga mellé a rádiót, rögtön kitisztult a látómezőm, és az afgán falu képe álomként foszlott szét.

Az elmémről azonban egy kicsit lassabban szállt fel a köd. Nubius, a szürke szemű, cilinderes alak az első pillanatban szinte idegennek tűnt, de aztán eszembe jutott minden: hogyan harcoltunk vele tévedésből a kalpagi kórházban, hogyan próbálta megakadályozni, hogy Annát megszállja az Arctalan Kóborló, majd amikor ez mégis bekövetkezett, miért döntött úgy, hogy az Altare Tertium nevű szervezet majdnem teljes jogú tagjaivá avat bennünket. A „Harmadik Oltár Társasága”: még mindig furcsának tűnt a név. Valamikor régen három oltár őrizte a világ rendjét, az első a Sikoltó Tárnában állt, a másik kettő pedig a Meratánok városában. Az utolsó kivételével mind megsemmisült, és bár sohasem láttam a harmadik oltárt, tudtam, hogy meg kell védenünk, mert ha a Kóborló elpusztítja, a következő útja mindnyájunk otthonába, a felvilágba vezet majd.

Pislogtam párat. A karzat, ahol ültem, jó rálátást kínált az előttem elterülő, görög oszlopokkal körülvett arénára. Sokszor gyakoroltuk itt a harcot, de most továbbsiklott a tekintetem: sorra végigpásztáztam a többiek alakját, mintha a tudatalattim meg akart volna győződni róla, hogy nem veszett nyomuk abban a rettenetes házban, amely a közös víziónkban szerepelt.

A testvéreim mellettem ültek a gyakorlótér feletti tribünön. A fény, amely a dús lombú fákat idéző gyertyatartókból áradt, kiemelte Nátán erős orrát és magas homlokát, Lili arcán viszont csalóka táncot járt, olyan hatást keltve, mintha a keskeny ajak folyton egy mosoly határán egyensúlyozna. A vörös hajú Anna, akinek feltűnése fél évvel ezelőtt elindította a hihetetlen események lavináját, most sem látszott többnek egy hétköznapi lánynál, miközben Nubius adóvevőjét vizsgálgatta. A legzaklatottabb kétségkívül Feri volt: a padtársam abból az időből, amikor még iskolába jártunk a felvilágban.

– Mi a franc volt ez? – nyavalygott, miközben a szűk, fekete zubbonyt igazgatta a pocakján. – Tuti, hogy rémálmaim lesznek!

– Különös – dünnyögte Nátán. – Az előbb még tökéletesen értettem oroszul, de most… Eszetekbe jut bármi ezen a nyelven?

– Egy kevés – felelte Anna derűsen. Persze nem lepett meg: a nyelvtudása majdnem emberfeletti volt. A lányt súlyosan megrázta, ami a kórházban történt, de az utóbbi két hétben, amit a Tertium főhadiszállásán, az Amurta nevű várban töltöttünk, pár borongós pillanatot leszámítva visszatért korábbi, életvidám énje. – De mit szóltok ehhez a rádióhoz? Vajon hogy működik?

Nubius a sétapálcájával megpöccintette az adóvevőt, mire az elhallgatott. Tudtam, hogy a pálca egy Fém fázisú Talizmán, amellyel nemcsak gépeket lehet manipulálni, de sokféle erőtér is létrehozható vele.

– Egy emléket láttatok – magyarázta. – Csak Víz fázisú Onik tudnak emléket kivonni valakinek a fejéből, és a Köd segítségével belefoglalni egy tárgyba, amiből ezután már bárki felidézheti. Bármilyen tárgy lehet, ami fejlett technológiával készült, és képes kibocsátani ilyen sugárzást, ami…

– Rádióhullámokat? – segített Nátán.

– Csak Onik képesek ilyesmire? – érdeklődtem. – Vagy Víz fázisú Talizmánnal egy Szürkevérű is meg tudja tenni?

Az elmúlt két hétben számtalanszor tettem fel hasonló kérdéseket Nubiusnak és a többi Oninak, akik megtanították nekünk, hogyan kell bánni a Talizmánokkal. Mivel apánk Oni volt, Lili, Nátán és én Szürkevérűként a testünkben hordoztunk valamennyit a Ködből: abból a mágikus anyagból, amely elválasztotta az emberek világát Barathrumtól, az alvilágtól. Bár az Onik hatalma lényegesen meghaladta a miénket, egy előnyünk azért volt velük szemben: emberi lélekkel rendelkezünk, amelynek mind az öt Fázisa ép, így tanulás közben bármilyen Talizmánt kipróbálhatunk. Egy otromba szemüvegen át újra láttam például a rég elfeledett pesti lakást, ahol megszülettem, majd egy korhadt nyelű bicskával mély vágásokat ejtettem a kőfalon, amelyekből figyelő szemek nyíltak. Nem sokat számított, milyen fegyverből vagy kacatból alkották meg a Talizmánt: a valódi különbséget az adta, hogy a Köd melyik Fázisát foglalták bele az öt közül.

– A tények azt mutatják, az Onikon kívül egy-egy rátermett Szürkevérű is képes így elraktározni az emlékeket – felelt a kérdésemre Nubius. – Ezt az adóvevőt a Sefira után nyomozó Virrasztóktól szereztem meg; valamelyikük tehát megtette. Erősítést hívtak: több Simulacrum is érkezett. Sietős volt a visszautam Barathrumba.

A szeme közömbös maradt, de a gyakorlótér fényei jórészt kialudtak, és mintha a falak is összeszűkültek volna. Nubius a saját lelke egy darabjából hozta létre Amurtát, és a kastély most elárulta, az összecsapás nyomot hagyott az Oniban. Ezen nem csodálkoztam: tisztán élt az emlékezetemben, mekkora bajba kerültünk, amikor összefutottunk a Virrasztókkal. Ez az emberekből és Szürkevérűekből álló titkos társaság azért jött létre, hogy megtisztítsa az emberi világot az Oniktól, a legveszélyesebb fegyvereik pedig a Simulacrumok voltak: könyörtelen gépezetek, amelyek ártatlan gyermekeknek látszottak. Legutóbb az egyikük könnyedén végzett Arwulffal, az Altare Tertium egyik Onijával. Erről eszembe jutott valami.

– Az a koldus a ház előtt… Arwulf volt, ugye?

– Jó a megfigyelés, de nem ő volt, hanem a testvére, Arkán. Ő mindig is elítélte Arwulf döntését, hogy csatlakozott a Tertiumhoz. Arkán Baphometet szolgálja, de jól tudta, hogy egyedül nincs sok esélye hozzájutni a mindennél hatalmasabb fegyverhez, az Első Talizmánhoz, amit Amurta mélyén őrzök. Ezért teremtette Sefirát.

– Teremtette? – Anna zöld szemében kíváncsiság csillant, arcán a szeplők vonala a sápadt fényben egy pillangó árnyékának tűnt. – Hogyan kell Onit teremteni?

– Csak az tesz ilyesmit, aki semmilyen eszköztől nem riad vissza, hogy elérje a célját. Arkán hosszú ideig kutatott megfelelő jelölt után az emberek között. A választása azért esett Sefirára, mert érzékelte, hogy a lány lelkében kivételesen erős a Tűz Fázis. A szeme láttára kínozta halálra a családját, végül őt magát is, hogy felszítsa benne a bosszúvágyat.

Nubius egykedvűen babrálta a cilindere peremét, mintha az időjárásról értekezne. Megköszörülte a torkát, és folytatta.

– Egy másik Oni segítségével megváltoztatta Sefira utolsó emlékeit, engem láttatva önmaga helyett elkövetőként. A mai napig nem tudom, ki segített neki. Így hát, miután Sefira lelke visszatért Barathrumból, és Tűz fázisú Onivá vált, ahogy láthattátok, elfogadta Arkánt mestereként, és bármit megtenne azért, hogy elpusztítson engem.

Lili összerezzent, és beletúrt szőkésbarna hajába.

– Ez borzalmas!

– Már megszoktam, hogy meg akarnak ölni – közölte Nubius egyszerűen.

– Nem arra mondtam! Azok a hullák a házban… nem a háború, hanem Arkán miatt haltak meg, igaz?

Nubius bólintott. Szemlátomást nagyon igyekezett olyan arcot vágni, amit együtt érzőnek találhatunk.

– Megértem, hogy Kozlov emléke felkavar titeket. Mégis szükségesnek éreztem, hogy megnézzétek, mert mindez semmi ahhoz képest, amit a saját bőrötökön éreztek majd, ha esetleg szembekerültök Arkánnal és Sefirával. Épp ezért nem szeretném, ha tovább háborgatnátok azzal, hogy küldjelek titeket a Szilánk keresésére.

– Akkor se fogjuk feladni – hallottam Nátán hangját a lenti küzdőtér felől. – Még keményebben kell gyakorolnunk.

A bátyám máris elindult az aréna központi oszlopa felé, amelynek hollószín kövét krétafehér Meratán rúnák borították. Ez az oszlop rendelkezett Nubius teljes memóriájával: élethűen fel lehetett idézni belőle bármilyen ellenfelet, akivel a Tertium nagymestere valaha megküzdött.

Nátán mély levegőt vett, és felemelte apánk Föld fázisú lándzsáját, amelyet Talizmánként használt. Ezt a Fázist mi, Szürkevérűek főként arra tudtuk használni, hogy tárgyakat mozgassunk vagy alakítsunk át a segítségével, de a korábbi tapasztalataimból tudtam, hogy a Föld fázisú Onik sokféleképpen manipulálhatják a teret, sőt, kismértékben akár az időt is. Egy ilyen Talizmán a test nélküli lelkek ellen is bevethető volt, de a bátyám nem ilyen ellenfelet nézett ki magának, amikor az egyik írásjelre helyezte a tenyerét. A jel felragyogott, és pár pillanattal később egy nyakigláb alak robbant elő az oszlop anyagából; a mozgásából ítélve Szürkevérű lehetett, mint mi.

– De mi történt Kozlovval? – kérdezte Anna, miközben a fantom nekirontott Nátánnak, és az odalent kibontakozó harc magára vonzotta a tekinteteket.

– Biztosat nem mondhatok – felelt Nubius –, de ahogy már említettem, megtalálták a Virrasztók. Valószínűleg kicserélték az emlékeit, aztán vagy folytatta a katonai szolgálatot, vagy leszerelték, és néhány hónap ápolás után hazaengedték a családjához. Ez utóbbi eljárást akkor szokták alkalmazni, ha az emlékmanipuláció nem maradéktalanul sikeres.

AMIKOR AZ ÓRÁNK ÉS A GYOMRUNK egyaránt jelezte, hogy eljött az este, összegyűltünk az étkezőben. Az asztalunk mellett jókora üvegablak nyílt, amely kilenc kisebb, külön nyitható táblára oszlott, akár egy légy összetett szeme. Csak pár pillantást vesztegettem rá: nem volt hangulatom sem az alvilág szürke látképéhez, sem a tájat felülről megvilágító Köd vöröses izzásához. Barathrum napszakok nélküli, örök változatlanságát még az ételeknél is nehezebb volt megemészteni, így a két rossz közül a kisebbiket választottam: inkább az asztal felé fordultam.

Az Onik nem szorultak rá az evésre, de azért gondoskodtak róla, hogy ne haljunk éhen. Naponta háromszor frissen szedett gyökerek, feketén gyűrűző, kesernyés illatú növények és változatos szószok vártak minket a katonás rendben sorakozó tányérokon. Eleinte Türkiz kedvencei, a kék gyíkok is szerepeltek az étlapon; szigorú instrukciókat kaptunk, hogy csak Nátán, Lili és én ehetünk belőlük, mert a testükben lévő Köd mérgező az emberekre nézve. Aztán csakhamar el is tünedeztek, miután egyikünk sem volt hajlandó megölni és felfalni őket.

– Szerintetek el tudnánk érni valahogy, hogy normális kaját kapjunk a felvilágból? Minden nap egyre undorítóbb a koszt! – Feri oda-vissza görgetett a tányérján valami felismerhetetlen gombócot, ami leginkább egy rágógumiszerűen nyúlékony paradicsomra emlékeztetett.

– Te panaszkodsz? – böktem oldalba. – Azt hittem, bármit eltüntetsz, ami ehető. A sonkás kenyér kategóriájában valószínűleg te tartod a világcsúcsot.

– A sonkás kenyér teljesen más. Jó is lenne! De ez sehogy se megy le a torkomon.

– Fogd fel úgy – vetette fel Lili –, hogy ez lényegében sonkás kenyér, csak nincs benne sonka… és kenyér.

Feri vigyort erőltetett az arcára, szája sarkában megnyúlt az anyajegy. Nátán lenyelt egy falatot, és Lilire, majd rám pillantott.

– Muszáj ennünk, hogy megmaradjon az erőnlétünk. Fejlődnünk kell. A Talizmánokkal is többet kéne edzenetek.

– Annyit, mint te? – A hátán keresztbe vetett lándzsára mutattam. – Mi is fényezgessük, olajozzuk a Talizmánunkat, meg aludjunk is vele?

A bátyám elvörösödött.

– Nem … én csak… Te ezt honnan tudod?

– Ne már! – prüszköltem, mert majdnem a torkomon akadt a falat. – Te tényleg azzal alszol?

Lili félretolta a tányérját, és az asztalra támaszkodott. Jóindulatú aggodalom ült az arcán, mint az iskolapszichológusén, amikor Szigethy tanárnő beküldött hozzá egy beszélgetésre.

– Lazíts egy kicsit! – fogta meg Nátán könyökét. – El kéne gondolkodnod rajta, miért akarsz olyan lenni, mint apa. Tudod, nekem is hiányzik, de…

– Azt se tudjuk, milyen volt apa – fortyant fel a bátyám. – Én legalább próbálom kiismerni a Talizmánomat. Vagy nektek ez jó így? Hallottátok, mit mondott Nubius: komolyabb feladatra nem vagyunk alkalmasak.

A fejével az étkezőt határoló boltív felé intett: most vettem csak észre, hogy az árkádon túl, egy derengő fényű helyiségben ott ül Nubius, Türkiz társaságában. A nő most is szőke, huszonéves alakját viselte, mint általában, hiába tudott felvenni bármilyen alakot. Gyöngyökkel kirakott estélyije csupa pánt volt; az egyik oldalon félrecsúszott fehér válláról, de Nubius észre sem vette. Az asztal fölé görnyedt: láthatóan a következő lépésén törte a fejét a táblás játékban, amit Türkizzel játszottak.

– Miért nem beszéled meg vele? – vetette föl Anna. – Biztos hasznotokat venné: ti hárman nagyon erősek vagytok.

– De nem egy Onihoz képest – rázta a fejét Nátán. – Előbb bizonyítanunk kell, hogy legyen miről beszélnünk.

– Tudod, még arra se kaptunk engedélyt, hogy végre megnézzük a jóslatot – tettem hozzá.

Anna töprengeni látszott egy ideig, azután felállt a székéről. Olyan elszántság fénylett az arcán, amit már régóta nem láttam rajta.

– Mit akarsz csinálni? – kérdeztem rosszat sejtve.

– Elrendezem a dolgot – felelte egyszerűen.

Úgy masírozott végig az ebédlőn, mint egy csatára készülő tábornok. Mi, többiek némileg óvatosabban követtük.

Nubius épp akkor adta fel a partit, amikor odaértünk melléjük; örültem neki, hogy így alakult, mert kinéztem Annából, hogy nem várja meg a játék végét.

– Mikor nézhetjük meg a jóslatot? – szegezte Nubiusnak a kérdést. – Úgy érzem, jogunk van hozzá. Nem is értem, miért rejtegeti előlünk, hiszen a mi sorsunkról szól, nem?

Jólesett hallani, hogy Anna közösséget vállal velünk, de tudtam, hogy a mi sorsunk valójában az ő sorsát jelenti. Az ő lelke osztozott a testén az Arctalan Kóborlóval, és őt akarta Baphomet fegyverként felhasználni a háborújában.

– Szeretném, ha most lekísérne minket a Termineumba, hogy a saját szemünkkel láthassuk a próféciát – szögezte le Anna.

– Nocsak, mester, úgy tűnik, kétszeresen is mattot kaptál – mosolygott Türkiz, mialatt nekilátott elpakolni a játékot.

Nubius kiismerhetetlen tekintettel méregette Annát. A falakon pislákoló lámpások hirtelen fellobbantak, és elárasztották a termet a fényükkel, mintha valaki bekapcsolt volna egy óriási reflektort. Amurta legtöbbször elárulta, mi jár Nubius fejében, de ezúttal feladta a leckét: vajon mire utalhat ez a fényözön?

– Nem tehetem – szólalt meg végül az Oni. – Őszintén sajnálom, Na… Anna.

– De miért nem?

– Ha válaszolnék erre a kérdésre, az ugyanoda vezetne, mintha jóváhagynám, hogy megtekintsd a jóslatot.

A csend olyan nyúlós volt, mint Barathrum növényei, amiket vacsorára kaptunk. Belevágni sem volt könnyebb. Annán látszott, hogy megpróbálná: arcán egyre mélyült a pír, ahogy a megfelelő szavakat kereste. Úgy tűnt, Nubius észrevette a dolgot, de ugyanolyan érdektelenül nyugtázta, mint minden egyebet. Végül Feri oldotta meg a helyzetet azzal, hogy szokásához híven másra terelte a szót.

– Az milyen játék? – mutatott az asztalra.

Türkiz abbahagyta a bábuk elpakolását: apró, ötszögletű lapocskák voltak, amelyekbe ázsiai írásjeleket faragtak.

– Sóginak hívják: ez a sakk japán változata. Akkor ismerkedtem meg vele, amikor Annáéknál dolgoztam Tokióban, a mester viszont már évszázadok óta gyakorolja – tette hozzá Türkiz kajánul, Nubiusra sandítva.

– Akkor hogyan tudtad legyőzni? – tudakolta Nátán, akit nem hagytak hidegen a szellemi sportok.

– Szinte mindig kikapok tőle – ismerte el Nubius.

Türkiz úgy kuncogott, mint egy iskolás lány.

– A mester jól ismeri az összes megnyitást. Ha a leírt vonalon maradnék, nem lenne esélyem. De neki is megvan a gyenge pontja: ha eltérek a vonaltól, nem tudja kitalálni, mit forgatok a fejemben.

ESTE TÍZ ÓRA KÖRÜL FELMENTEM a dormitóriumba, és behúztam a függönyt a szobámban, hogy elhitessem a szervezetemmel: tényleg éjszaka van. Napról napra egyre nehezebben tudtam becsapni a napfényhez szokott belső órámat, és bármennyire kimerítettek az edzések, legtöbbször nem aludtam többet öt-hat óránál. Eleinte izgalmasnak tűnt, hogy kiléptünk a saját világunkból, Onikkal barátkoztunk és Talizmánt használtunk, de ahogy mindez kezdett megszokottá válni, egyre többet gondoltam olyan hétköznapi dolgokra, mint az ételek, a nap és a csillagok.

Jó ideig ébren hánykolódtam, aztán nyugtalan álom telepedett rám. Anna, Nátán, Lili, Feri és én: mindannyian sógibábuk voltunk, és Nubius irányításával harcoltunk egy láthatatlan ellenfél ellen. Az Oni nem győzte bizonygatni, hogy az a legjobb, ha az ismert vonalon maradunk, Anna pedig azt hajtogatta: játsszunk valami mást. Megpróbáltam meggyőzni, hogy legalább ezt az egy partit fejezzük be.

Áronnak szólított, mire én kijavítottam, hogy jelenleg futó vagyok – de a lány nem tágított.

– Áron!

– Megmondtam, hogy…

– Áron! Ébren vagy?

Kinyitottam a szemem. Anna az ágyam mellett guggolt; nem pizsama volt rajta, hanem hosszú nadrág és bő kabát. Már reggel lenne? Az órámra pillantottam: alig múlt éjfél.

– Mi az? Mi történt? – pislogtam.

– Lenne kedved egy éjszakai kiruccanáshoz a Termineumba?

2. fejezet

BAPHOMET KEZE

MEGPRÓBÁLTAM ÖSSZESZEDNI A GONDOLATAIMAT, de az agyam olyan lassan indult be, mint egy öreg benzinmotor. Jó időbe került, mire felfogtam Anna szavainak értelmét. Termineum – hát persze! Ott őrzik a jóslatot és az Első Talizmánt.

– Ez őrültség – szögeztem le. – Kizárt, hogy Nubius beenged oda.

– Nem emlékszel? A katakombákban nem Nubius őrködik, hanem Azgoth.

Nagyszerű, gondoltam. Nubius sem egyszerű eset, de legalább nincs olyan szaga, mint egy döglött elefántnak, és nem eszik embert.

– Megértem, hogy látni akarod a jóslatot, de ez azért túlzás.

– Miért lenne túlzás? – húzta fel az orrát a lány. – Azgoth nem az őrök gyöngye, és ha sikerül kijátszanunk, csak egy kis időre ugrunk be a Termineumba. Senki se fogja észrevenni.

Felültem az ágyon, és egy gazdagon szőtt bojtot babráltam a párnám szélén, míg Anna elhelyezkedett egy bársonnyal díszített pamlagon. Amikor lefeküdtem aludni, még sem a bojt, sem a pamlag nem volt itt, de ha az ember Amurtában lakott, hamar hozzászokott az ilyesmihez.

– A testvéreim segítségével talán ki tudnánk játszani, de…

– Én is erre gondoltam!

– …de Lilivel képtelenség lenne csendben végiglopakodni a katakombákon. Ha felkeltjük, úgy fog nyafogni, hogy Azgoth egy kilométerről is kiszúr. Nátán meg… ha beavatjuk…

Anna értő pillantást vetett rám.

– Ellenezné az ötletet, ugye? De akkor mit csináljunk?

Azt akartam mondani, hogy hagyjuk az egészet, de valamiért nem ez jött a nyelvemre.

– Van egy trükk, ami talán megér egy próbát. De először át kéne öltöznöm – néztem a lányra várakozóan.

– Hmm…? Ó! – Anna felpattant a díványról, arca és fülcimpája szinte lángba borult. – Persze, máris kimegyek! Öl… öltözz nyugodtan. Kint megvárlak, jó?

LEDOBTAM A PIZSAMÁMAT, ÉS MAGAMRA kaptam az aranyszínű gombokkal díszített, koromfekete zubbonyt és a hasonló színű nadrágot, amelyet Barathrumban viseltem. Nem éppen farmer és póló, gondoltam, de a célnak megfelel. A Tertium többi tagja kevésbé bámult meg minket, ha megpróbáltunk úgy öltözködni, mint ők. Talizmánt is választanom kellett: mostanában kipróbáltam párat a gyakorlóteremben, és a biztonság kedvéért legszívesebben mindet magammal vittem volna. De azok a Talizmánok, amelyeket ugyanaz az Oni vagy Szürkevérű „szelídített meg” utoljára, valamiért nem bírták egymás közelségét, és kiszámíthatatlanul vagy sehogy sem működtek.

Vagyis csak egy Talizmánt vihettem el, és a választásom egy Tűz fázisú tőrre esett. Mélyvörös pengéje enyhén hullámos volt, akár egy lángnyelv. Nem csak azért választottam a tőrt, mert ezzel tudtam végrehajtani a trükköt, amire Annának utaltam, hanem azért is, mert egy Tűz fázisú Talizmán előnyt jelenthetett egy esetleges harcban. Más kérdés, hogy ez az egyetlen Talizmán-fajta, amely teljesen alkalmatlan rá, hogy az ember palástolja vele az életerejét. Ez a technika a felvilágban létfontosságú lett volna, hiszen e nélkül az Onik és Szürkevérűek pár méterről észlelik a másik testében keringő Ködöt. Most azonban úgy ítéltem meg, hogy ha Azgoth olyan közel kerülne hozzánk, ahonnan már láthatja az életerőmet, akkor valószínűleg úgyis mindegy.

– Végre itt vagy! Menet közben elmondhatnád, mit találtál ki – mondta Anna, miután bezártam magam mögött a szobám ajtaját.

– Egyszerűbb, ha majd a helyszínen mutatom meg.

Csakhogy nem sikerült észrevétlenül eljutnunk a katakombákig. Amikor már a csapóajtó közelében jártunk, egy T alakú elágazásnál összefutottunk Aidannal, a Tertium legnagyobb termetű Onijával. Csak azért nem ütköztem bele a kanyarban, mert néhány pillanattal korábban megláttam életerejének rubinvörös izzását. Vajon egy ilyen óriás hogyan képes hangtalanul közlekedni? – futott át az agyamon, mielőtt kelletlenül üdvözöltem.

Aidan rám meredt: sosem pislogott, és ez furcsán kígyószerű hatást kölcsönzött kopasz fejének. Tudtam, hogy a Tűz Fázis mestere, mégis jegesnek tűnt a pillantása, a bőrszíne pedig olyan volt, mint a kihűlt hulláké a krimikben. Végül viszonozta az üdvözlést, majd miközben távolodott, susogott még valamit, amit nem értettem. Ő volt az egyetlen a Tertium tagjai közül, aki kizárólag az anyanyelvét használta.

– Te értetted, amit mondott? – fordultam Annához, miután Aidan eltűnt egy lépcsőn.

– Sajnos nem.

– Jó lenne, ha nem csak suttogva beszélne, mi? Akkor biztos megértenéd.

Anna elmosolyodott.

– Örülök, hogy ennyire bízol bennem, de túlbecsülsz. Nubius szerint Aidan emberként kelta törzsfő volt, aki kétezer éve Britanniában élt. Szóval, valamilyen ősi nyelven beszél, ami nagyon távoli rokona a mai indoeurópai nyelveknek.

Útközben megvitattuk, vajon Aidan megsejthette-e, miben sántikálunk ilyen késői órán; végül arra jutottunk, hogy valószínűleg nem. Egyrészt az Onik nem szoktak aludni, és a Tertium tagjai nem tartották számon, mi mikor hódolunk ennek a szokásunknak. Másrészt Aidan nem volt az a típus, aki beleüti az orrát más dolgába.

Nehezen akadtunk rá a katakombákba vezető csapóajtóra, mert Amurta folyosói sötétebbek és kanyargósabbak voltak, mint általában. Amikor végre megtaláltuk, a lélegzetemet is visszafojtva nyitottam ki. Körülnéztem: szerencsére úgy tűnt, Azgoth nincs a közelben.

Óvatosan leereszkedtem a kötélhágcsón, majd intettem Annának, hogy kövessen.

– Szóval, mi a terved? – A lánynak sikerült még Aidannál is halkabban suttognia.

Szerencsére most is fáklyák gyúltak körülöttünk, mint a legutóbbi látogatásunkkor. Talán Amurta ezen része kevésbé volt változékony.

– Csak figyelj!

Az egyik fáklyára szegeztem a tőrt, és hagytam, hogy a tűz lobogása betöltse a gondolataimat. A vérem mintha felmelegedett volna a benne áramló Ködtől. Elképzeltem, minek kellene történnie a lánggal – vagyis, hogy mi fog történni vele.

A fáklya kialudt, és kékes füstöt kezdett eregetni. Anna bizonytalanul rám pillantott; egy bólintással jeleztem, hogy megtettem, amit akartam. A lány közelebb lépett a fáklyához, mire az újra lángra kapott – csakhogy ez a láng már nem ugyanaz volt, mint korábban. A felületes szemlélő azt hihette, értelmes lénnyé vált, pedig valójában csak addig terjedt az „értelme”, hogy gépiesen teljesítse az utasításaimat.

– Kóstolgatsz, te behemót? – szólította meg Annát cincogó hangon; minden szótagot a tűz finom rezgése kísért. – Micsoda trampli!

A lány kérdő tekintettel bámult rám.

– A szöveget Azgothnak szántam, nem neked – magyarázkodtam. – Tudom, hogy képes magába szippantani a mágiát, de ezt nem lesz egyszerű. Nézd!

A láng visszahúzódott, és a folyosó túlsó végén lobbant fel.

– Ha csak feleolyan szagos vagy, mint amilyen ronda, örülök, hogy nincs orrom – mondta a hang szelíden.

Anna csak a fejét csóválta.

– Azgoth nem lángelme, de ennyire nem is buta. Ha érzékeli a mágiát, keresni fogja a forrását.

– A bal feje talán megkeresné, ha egyedül ő irányítaná a testét – vigyorogtam. – De a másik… El tudod képzelni, hogy az a kis gnóm ellenáll egy ilyen csalinak?

Miután útjára engedtem a lángot, elmagyaráztam Annának, hogy hamar megtalálja majd Azgothot, és tudni fogja, merre kell csalogatnia. Sietősen nekivágtunk a katakombáknak, abban az irányban, amerre legutóbb apám dolgozószobáját kerestük. Azgoth bomló húsra emlékeztető szaga csak nyomokban érződött a szűk folyosókon, vagyis a lény jó ideje nem járt erre.

Könnyen felismertem az elágazást a Termineum felé vezető járattal: sötét és zegzugos volt, mintha Azgoth maga vájta volna a kőbe. Érzékeltem, hogy még működik a láng, amit a fáklyából alkottam, de csak keveset és halkan beszéltünk, hogy ne áruljuk el magunkat, ha a katakombák őre mégis a közelben lapulna. Így több időm maradt nézelődni és töprengeni.

A jéghideg falakon sűrűn tenyésztek Barathrum változatos, bizarr gombái, felidézve közös vacsoránk képét – és a vacsora utáni jelenetet. Vajon Anna mióta tervezgeti ezt a magánakciót? Sejtenie kellett, hogy Nubius nem fogja egyik napról a másikra beadni a derekát, de nyilván nem akart ultimátum nélkül háborút indítani. Megértettem az indítékait, mert én is gyűlöltem az érzést, hogy valamit eltitkolnak előlünk, mégsem tudtam kiverni a fejemből a Wereczkey-kripta mélyén tett kirándulásunk emlékét, amely még mindig rossz ízt hagyott a számban.

Mindent egybevetve egyvalaminek azért örültem: a katakombák többi részével ellentétben itt nem voltak elágazások. Kisvártatva szélesebb lett a járat, és hatalmas, fekete ajtó állta az utunkat. Csak közelebbről vettem észre, hogy lámpásunk gyér fényében rosszul ítéltem meg a dolgot: nem az ajtó volt fekete, hanem az az anyag, ami különös, hullámzó bevonatot képzett rajta. Mintha maga a sötétség nyúlt volna az ajtószárnyak vasáig, ezernyi vékony ujjal, hogy védelmezőn betakarja.

Amikor a hatodik érzékemmel kezdtem vizsgálódni, az ajtót már nem is láttam: a feketén borongó sánc töltött be mindent. Tehát Föld fázisú Talizmánnal alkották.

– Van ötleted, ez mi lehet? – suttogta Anna.

– Nem vagyok profi az ilyesmiben, de megpróbálom valahogy megtörni.

Felemeltem a tőrt, és kört írtam vele a levegőbe. Egy pillanattal később már röppent is a tűzgolyó az ajtó felé, de a sötétség úgy nyelte el, mint üstököst a végtelen űr.

Újabb módszerekkel próbálkoztam, de hiába.

– Ez túl nagy falat nekem – ziháltam pár perc múlva, a falnak dőlve. – Biztos egy erős Oni hozta létre, valami olyan Talizmánnal, amit esélyem se lenne megszelídíteni.

– Akkor mit csináljunk?

Már az is megfordult a fejemben, hogy be kellene ugranunk a fekete üregbe: talán így bejutunk a Termineumba. De hamar elvetettem a gondolatot, mert nem tudtam, mi történik azzal, aki eltűnik a sötétben; féltem, hogy semmivé foszlanánk. Aztán beugrott valami.

– Ideadod Parszifált? A Vérkő a legjobb eszközünk a Köd ellen.

Az ütött-kopott lovagbábura mutattam, amit Anna gyerekként Türkiztől kapott, és azóta folyton magánál tartott: most épp a nadrágján fityegett egy láncon. Amikor felém nyújtotta, visszahúztam a kezem a ruhám ujjába, és úgy fogtam meg; nem hagyhattam, hogy a bőrömhöz érjen. A Parszifálba foglalt Vérkő úgy taszította a Ködöt, mint a mágnes, és képes volt megbénítani vagy akár megölni a Szürkevérűeket és az Onikat.

A bábuval a kezemben az ajtóhoz léptem.

– Nektek megtanították ezt, ugye? – hallottam Anna hangját. – Látszik, hogy tudod, mit csinálsz.

Halvány sejtelmem sem volt, mit csinálok. Először az ajtó közepe felé nyúltam, de mintha levegőbe mártottam volna Parszifált. Ezután a fekete anyag szélét vettem célba: a bábu égetni kezdte a sötétség vékony szálait, de úgy tűnt, egy örökkévalóságba kerül, mire végzek a művelettel. Nem tudtam, mennyi időnk lehet, és hirtelen elfogott a szédülés. Amíg az ajtóval kísérleteztem, megfeledkeztem a lángról, és csak most tudatosult bennem, hogy többé nem érzékelem. Azgoth megszüntette! Szólni akartam Annának, hogy meneküljünk innen, de ekkor, mintha csak a balsejtelmem öltött volna testet, hatalmas árnyék tűnt elő a folyosó félhomályából. Mielőtt bármit tehettem volna, mellettünk termett: olyan könnyedén mozgott pókszerű lábain, hogy az már az abszurditás határát súrolta.

– Nocsak, nocsak – vigyorgott Azgoth hosszú sörényű, nőies bal feje. – Kit látnak szemeink? Végre alkalmunk lesz visszavágni a sérelemért.

Anna ijedten hátrálni kezdett, én meg azon igyekeztem, hogy ne vakítson el a lény citromsárgán ragyogó életereje.

– Nem érhetsz hozzánk: a Tertium tagjai vagyunk. Mellesleg egyszer már legyőztelek. És ő is itt van! – emeltem fel Parszifált.

A lénynek szeme se rebbent a fenyegetésre: épp olyan jól tudta, mint én, mekkora szerencsém volt a legutóbbi összecsapásunk alkalmával. Átsuhant az agyamon, ha a Köd gyilkos oszlopa nem pont őt vágta volna ketté, most is a régi feje ülne a jobb vállán himbálózó kocsányon, mi pedig rég halottak lennénk.

– Két magyarázatot tudunk elképzelni a jöttötökre. Az egyik, hogy a nagyfőnök végre elismeri a munkánkat, és azért küldött, hogy legyen választék: szürke vagy fehér húst is ehetünk vacsorára. – A bal fej végigmért minket. – De sajnos a nagyfőnök nem ilyen kedves, így marad a másik lehetőség: megint bajt fogtok keverni.

– Csak bekukkantunk a Termineumba – mondta Anna félszegen, miközben visszavette tőlem Parszifált.

– Azt már nem! – Azgoth fiatal jobb feje mintha nőtt volna valamicskét az elmúlt két hétben, de a hangja még mindig jobban hasonlított egy malac visítására, mint az emberi beszédre. – Oda senkit sem engedhetek be!

– Engedhetünk – javította ki a bal fej. – Teszünk róla, hogy megbánjátok, hogy idejöttetek, még akkor is, ha a szabály szerint nem falhatunk fel benneteket.

– Ez Nubius szabálya, igaz? – kérdezte Anna különös mosollyal. Nem tudtam, mire készül, de bíztam benne: nem arra, hogy megkérdőjelezze a szabály létjogosultságát. Ezzel a szabállyal határozottan nem volt bajom.

– Nem gondoltam volna, hogy egy ilyen hatalmas teremtmény aláveti magát egy Oni akaratának – folytatta a lány. Lassan sejteni kezdtem, mire akar kilyukadni.

– Mi csak egyetlen Onit tisztelünk: a teremtőnket. Azt, aki megalkotta a Famulusokat a Ködből és a Suttogó Szikla anyagából.

– Baphometet? – Anna ösztönösen hátralépett. Baphomet hatalmas Oni volt, aki újra akarta egyesíteni az Első Talizmánt az arról letörött Szilánkkal. Persze ugyanez volt Nubius szándéka is, de míg ő el akarta pusztítani, addig Baphomet Annának szánta az ép Talizmánt, hogy a Kóborló végképp átvegye az uralmat a lány teste fölött.

– Ki mást? Ilyesmire csak az első Oni képes.

Nem álltam meg fejcsóválás nélkül.

– Akkor miért szolgálod a Tertiumot? Ugye tudod, hogy Baphomet ellen harcolunk?

A fej zavartan köhintett, és lejjebb ereszkedett. Arca csaknem egy szintbe került az enyémmel.

– Nem olyan egyszerű válaszolni erre. Tudjuk, hogy a felséges Baphomet… kissé nehéz természetű. Nem szíveli a Famulusokat: már több ezer éve egyet sem fogadott a szolgálatába. Azt sem akarjuk, hogy a világ megváltozzon, és ellepjék az Onik, ahogy a teremtőnk tervezi.

– Akkor mit tisztelsz Baphometben?

– A kezét, amivel megformált minket – vágta rá Azgoth, majd az értetlen ábrázatomat látva hozzátette: – Nálatok, a felvilágban nincsenek olyan hírességek, akiket jobb távolról bálványozni?

A teremtmény mindkét arcán különös kifejezés ült: talán együttérzést várt tőlünk?

– És miért követed Nubius utasításait? – vette át a szót Anna, mielőtt elnevettem volna magam.

– Enni ad, és fontos feladattal bízott meg – sipákolta tétován a jobb fej.

– Miről beszélsz? – A lány kihúzta magát: tudtam, hogy szónoklat várható. – Itt kell őrködnöd a sötét, hideg katakombákban. Szerintem ez nem valami nagy változás a kriptához képest. Nem hiszem, hogy egy magadfajta nemes teremtmény csak ennyit érdemel! Miért nem tart nagyobb becsben a Tertium?

Anna olyan átéléssel beszélt, hogy emlékeztetnem kellett magam: csak manipulálni próbálja Azgothot. Vagy mégsem? El tudtam képzelni róla, hogy tényleg a szívén viseli a szegény, magányos, emberevő rémség sorsát.

– A Famulusokat senki sem tiszteli igazán – felelte a bal fej. – Az Onik alsóbbrendűnek tartanak minket.

– És te belenyugszol ebbe?

– Nem vesszük jó néven. Nem kapunk mást enni, csak bogarakat és emberarcú szitakötőt, az pedig nem olyan, mint az ember. Még csak nem is hasonlít rá. És a nagyfőnök, az az arrogáns Oni mindenre kitalál valami ostoba szabályt. A katakombák őrzése: még hogy fontos feladat! Egyszerű szolgának néz minket! – A bal fej rekedt harsogása teljesen elnyomta társának egyetértő sipítását.

– Akkor mit fogsz tenni? – ütötte a vasat Anna.

– Megköveteljük a rendes kosztot! Csak emberrel érjük be!

– Öh… első lépésként mi lenne, ha a lázadás jeléül beengednél minket a Termineumba? – hadarta a lány.

A bal fej elgondolkodott, de a másik kapva kapott az ötleten. Tömpe orra rángatózott az indulattól.

– Meg is teszem! Nekem senki se mondja meg, kit engedhetek be, és kit nem! Én vagyok a katakombák őre!

– Mi vagyunk – dünnyögte a bal fej, de nem volt ellenvetése.

A lény mindkét arca az ajtót fedő sötétség felé fordult. Azután egyszerre tátották ki a szájukat: annyi levegőt szívtak magukba, hogy a lény mellkasa egészen kerekre puffadt. Ettől a csupaláb alak, amelyet máskor pókszerűnek neveztem volna, most egy jóllakott kullancsra emlékeztetett. De nem csak a levegőt nyelte el: az ajtóba kapaszkodó fekete szálak meglazultak, és egyre-másra csúsztak le a torkán. Egy perc múlva csak a Termineumba vezető csupasz, dísztelen fémajtó maradt.

– Szép munka – mondtam, és a bejárat felé indultam. Azgoth azonban megelőzött: súlyos testének lendülete szinte berobbantotta az ajtót. Ezek szerint ő is velünk jön? Nem örültem a dolognak, de nem akartam túlfeszíteni a húrt, így inkább megtartottam a véleményem.

Az ajtón túl gigászi csarnok várt minket. Körben lépcsős, korlát nélküli kőpárkány vezetett a magasba a fal mentén, futónövény módjára kígyózva: ágai hol együtt haladtak, hol különváltak, szabályos hatszögű terek sokaságát hozva létre a falakon, amelyek a méhkas sejtjeit juttatták az eszembe. Minden hatszög alján, ahol vízszintes volt a járható kőperem, egy-egy falba vájt folyosó vezetett tovább merőlegesen, és az üregekben vörösen derengett a Köd. Ezeken kívül nem volt más fényforrás.

– Mennyi járat! – ámult el Anna. – Mind tele vannak a Tertium titkaival?

– Csak egy titkos kamra létezik, a többi út az álcázást szolgálja, hogy az illetéktelenek minél jobban eltévedjenek – felelte Azgoth.

Ekkor a vasajtó, amin átjöttünk, önálló életre kelt. Az egyik szárny a levegőbe emelkedett, és lecsapott ránk: ha nem lököm félre Annát, mindkettőnket palacsintává lapított volna. Az ajtó másik fele is kitépte magát a falból, és a két szárny egymás mellett lebegett felettünk, mint egy pofozkodni készülő óriás lapáttenyerei.

Mielőtt végiggondolhattam volna, hogyan tehetném ártalmatlanná ezt a valószínűtlen ellenfelet, Azgoth akcióba lépett. A levegőbe szökkent, és ráfonta a karjait az egyik fémlapra. A másik a hátára sújtott, de beszorult a lény két izmos nyaka közé.

Azgoth a két ajtószárnnyal nagyot puffant-csendült a kövezeten, de nem engedte ki őket a markából: mindkettőt karikába hajtotta, mintha alumíniumból lettek volna. Ezután az ajtó maradványa nem mozdult többé. Bármilyen erő is költözött belé az imént, az örökre tovaszállt.

– Ez az! Van még valaki, akinek nem tetszik a pofám? – rikoltozta a jobb fej.

– Hát… kösz – nyögtem ki. Ahhoz már csak-csak hozzászoktam, hogy néha fura lényekkel harcolok, de azt még mindig nem akartam elhinni, hogy az előbb egy ajtó próbált agyonütni. – Úgy látszik, valamit mégis elszúrtál a Termineum kinyitásakor.

A bal fej a szemöldökét ráncolta; ettől kicsit olyan lett, mint Nátán hosszú hajú, hullaképű változata.

– Nem történt semmi különös, amikor kinyitottuk a bejáratot. Valami más baj van. Amurta nyugtalan.

Anna helyeslően bólogatott.

– Amurta szeszélyes, de nem lenne szabad a lakói ellen fordulnia. Velem mindig előzékeny volt – tette hozzá kissé elpirulva.

– Nyugtalan? Előzékeny? – fintorogtam. – Ugye tudjátok, hogy egy kastélyról beszéltek? Felfogtam, hogy Nubius lelkének lenyomata, de…

– Ennél kicsit többről van szó – morogta Azgoth bal feje. – Talán történt valami odafent. Úgy véljük, vissza kell fordulnunk.

– A saját nevedben beszélj, gyáva kukac! – csattant fel a jobb fej. – Én nem csinálok magam alá egy kis bunyótól!

– Én… azaz mi csak…

– Jobb, ha előre szólok – fordult felénk a jobb fej –, hogy ha majd beleléptek valamibe a sötétben…

– Mármint mibe? – firtatta Anna.

– Hát… mondjuk úgy, hogy a gyávaság nyilvánvaló jelébe… arról nem „mi” tehetünk, csakis ő.

MIUTÁN AZGOTH BEADTA A DEREKÁNAK azt a felét, amely a bal fej irányítása alá tartozott, nekivágtunk az útnak. A keskeny lépcső vadul kanyargott a mélység felett, különösen az elágazásoknál kellett vigyáznunk. Az ódon kövek minden lépésünkre megremegtek, de Azgoth magabiztossága hamar átragadt rám: ha az ő súlya alatt nem omlanak le, nincs mitől tartanom.

Jó néhány hatszöget megkerültünk már, de a vezetőnk nem lassított. Néha bepillantottam egy-egy járatba, amely jobb felől nyílt valamelyik hatszög közepén: a folyosó mélyéről előkúszó vörös izzás egybeolvadt a lámpásunk fényével, hidegen járva át a tudatomat. Más volt, mint az a Köd, ami Amurta lakható részeiben parázslott.

– Sajnálom, hogy pont aludtál, amikor először találkoztunk Azgoth-tal – fordultam Anna felé, aki az út fal felőli oldalán haladt mellettem. – Olyan könnyen kezeled, mint egy nagyra nőtt gyereket. Ez jól jött volna az első alkalommal is.

– Ráhibáztam a gyenge pontjára, de azért egy kicsit nyugtalanít, hogy ő a kalauzunk. Úgy bámul rám, mintha valami dupla hamburger lennék, ráadásul eggyel több feje van, mint kéne.

– Inkább kettővel, nem? – vigyorogtam. Anna azonban nem nevetett: leszegett fejjel ment tovább. Először azt hittem, csak a meredek lépcső köti le a figyelmét, de egy perc múlva a kezébe vette Parszifált, és mélyről jövő sóhaj szakadt fel belőle.

– Mi a baj? – kérdeztem.

– Ennyire látszik?

A gyenge fényben is ki tudtam venni, hogy bár Anna még mindig sápadt, a fülcimpája rózsaszínű lett. Mintha énje egyik fele zavarba jött volna, a másik viszont nem engedné, hogy elpiruljon.

– Hát, nem kell agyturkásznak lenni hozzá, hogy az ember rájöjjön, valami zavar.

Anna sokáig csendben bámult az alattunk húzódó mélységbe. Tudtam, hogy nem szokta díjazni a szarkazmust, de reméltem: a hanghordozásom elárulta, hogy nagyon is komolyan veszem a témát.

– A másik miatt van, a Kóborló miatt – fogott bele végül. – Teljesen összezavarja a gondolataimat. Néha beszél hozzám, fel akar törni, máskor meg az emlékeimmel játszik. Elfelejtek dolgokat, pedig azelőtt szinte mindent megjegyeztem, amit egyszer hallottam vagy olvastam. Az eltűnt emlékek helyén ürességet érzek, de félek, hogy egy nap valami odakerül majd.

– Sejtettük, hogy nem lesz könnyű. Ha bennem élne egy idegen lélek, biztos beleőrülnék.

– Ilyenkor csak Parszifál segít. Ő el tudja nyomni bennem a másik hangját. – Anna megsimította a rombusz alakú heget a tarkóján. Szépen gyógyult, és Nubius azt mondta: pár hónap múlva alig lehet majd látni.

– Tudod, azért nem csak Parszifálra számíthatsz. Itt va… Atyaég!

A kövek csikorgása elnyomta a kiáltásomat. Már nem csak remegtek. Összehangoltan kezdtek mozogni: a keskeny kőpalló, amin álltunk, elszakította magát a faltól, aztán nekilátott, hogy megszabaduljon tőlünk, épp úgy, ahogy az ember a vizet rázza le az esernyőjéről. Azgoth felordított. Anna kalimpálva a mélybe zuhant.

Azgoth gyorsabban reagált nálam: a levegőbe rúgta magát, és sikerült elkapnia a lány derekát. Láttam, hogy egy mélyen alattunk húzódó, biztonságosnak tűnő kőpalló felé tartanak, de azt már nem volt időm megnézni, épségben megérkeznek-e: a lépcső recsegve-ropogva feltornyosult előttem, akár egy óriási skorpió farka valami ősrégi szörnyfilmből.

Lehúztam a fejem az első csapás elől, de a kőtömeg fordulatot vett, és hátulról a vádlimra sújtott. Olyan gyorsan történt, hogy egy pillanatig még fájdalmat sem éreztem. Mindkét lábam a levegőt szántotta. A Talizmánom, a tőr biztonságban volt a hüvelyében, de a lámpás kisiklott az ujjaim közül – lángja ritmikus fénycsíkokat húzott a látómezőmbe, amint pörögve zúgtam alá a többiek után.

Egy villanásnyi ideig jól láttam Azgothot: valószínűtlen testhelyzetben nyúlt felém, mint a hernyó, ami alig érinti a faágat, mégsem zuhan le. Éles fogak martak a vállamba, aztán a párkányra löktek, Anna és Azgoth mellé.

– Erre mi szükség volt? – panaszkodtam a vállamat masszírozva, miután feltápászkodtam.

– Csak így értünk el: a nyakunk messzebbre nyúlik, mint a karjaink – mondta a lény bal feje.

– Különben meg csak arról volt szó, hogy nem fallak fel benneteket, arról nem, hogy nem is harapok – tette hozzá a jobb.

Lámpás nélkül, a Köd derengő fényében csak annyit láttam, hogy odafent, elérhetetlen távolságban táncol, hajladozik valami a fal mellett. Az életre kelt lépcső nem merészkedett utánunk.

– Hogy jutunk vissza oda? Most már lámpásunk sincs, nagyon figyelnünk kell, nehogy lecsapjanak ránk a sötétben. – Nyilván rosszul hallottam, de Anna hangja mintha vidámabban csengett volna, mint az előbb, amikor még nem voltunk életveszélyben.

– Simán felmászom a falon. Gyertek, mazsolák! – nyerített Azgoth jobb feje.

Előhúztam a tőrt, és egy fénycsóvát irányítottam a magasba.

– Szerintem a fal se biztonságos – állapítottam meg. A kikezdhetetlennek látszó sziklafelületen alattomos repedések terjeszkedtek.

– Semmi baj – mondta a bal fej. – Mindjárt hálót készítünk, azzal gyorsan feljuthatunk.

Végre egy használható ötlet, gondoltam. Még emlékeztem Azgoth hálójára: rugalmas volt, de erős, mint az acél. A bal fej szavait azonban érthetetlen csend követte.

– Mondom: hálót készítünk – ismételte meg.

– Még szép – eszmélt fel a jobb fej –, abban császár vagyok. Ezt figyeljétek!

Közelebb hajolt a földhöz. Malacorrát felhúzva, ugyanúgy köpködött, mint Bástya, a gördeszkás huligán, akivel egykor összeverekedtem. A nyála sem sokban különbözött az övétől.

– Ez így nem jó! – kiáltott a bal fej. – Mélyebbről kell felhozni.

– Ne dumálj bele! – méltatlankodott a másik, de azért megszívlelte a tanácsot. Olyan harákolásba fogott, hogy Anna elfordította a tekintetét, de még annyi hálót sem tudott produkálni, amennyivel meg lehetne fogni egy közönséges legyet.

– Szóval, nem tudunk hálót köpni?

– Mondja az, akinek nincs is nyála!

– Ebből elég! – fakadt ki Anna. – Ha most nekiálltok veszekedni, végünk van. Nézzétek!

A repedések mostanra körülvettek minket, és többmázsás sziklatömbök mocorogtak mindenütt, készen arra, hogy a fejünkre zuhanjanak. Ráadásul a lépcső, amin álltunk, csikorogva inogni kezdett.

– Nyugi, cukorfalat! – vihogott a jobb fej. – Mondták már, hogy ennivaló vagy mérgesen?

Azgoth felkapott minket, és futásnak eredt a falon. Ijesztő sebességgel szeltük át a félhomályt.

– Miért van az, hogy ahol ti megjelentek, ott a legerősebb csarnok is beomlik?

Lehetetlennek tűnt, hogy egy darabban megússzuk a dolgot, ám a lény egy macska ügyességével tért ki a dühöngő, porfellegeket elszabadító kőtömbök útjából. Magához szorított minket, hogy levegőt is alig kaptunk a hullaszagtól, így manőverezett át az „ellenség” sorai között. Reméltem, még mindig tudja, merre tartunk, de a saját érdekünkben nem akartam kérdésekkel megzavarni a koncentrálásban – a fülsértő dübörgés amúgy is megnehezítette a kommunikációt.

Azgothnak majdnem sikerült a lehetetlen. Hol féregként siklott, hol póklábakon szökellt tovább, és nem állították meg a súlyos kőlapok, amelyekkel Amurta igyekezett szétlapítani; mint amikor egy rovar szabadul be a lakásba, hogy gúnyt űzzön a légycsapóval hadonászó háziúrból. Pár pillanat, és már bent is voltunk a falba vájt üregben, ahová tartottunk: ide nem követhettek a lépcsők és a kőtömbök. Leugrottam a lény hátáról, és körülnéztem. A járat sokkal világosabb volt, mint a külső csarnok: előre nézve ki tudtam venni, hogy Ködpamacsok lebegnek odafent. A Köd számos furcsa alakot fel tudott venni, és az elmúlt hetek során magamban elkezdtem nevet adni ezeknek.

Közelebb érve már azt is láttam, hogy a plafon szintje alatt rozsdás vasrács húzódik, különválasztva azt a részt, ahol a Köd vibrál. De mielőtt még végiggondolhattam volna, mi szükség ilyesmire – hiszen egy hézagos vasrostély akkor sem állítaná meg a Ködöt, ha az nem mindig felfelé szállna –, a rács megnyikordult, és kiszakadt a helyéről. A tűhegyes rudak, amelyek mindeddig merőlegesen rögzítették a szerkezetet a kőbe, most dárdák erdejeként meredeztek.

Előhúztam a tőröm, de magam sem tudtam igazán, vívni akarok-e a Talizmánnal, vagy inkább tűzgolyót idézni. Mindkét módszer egyformán reménytelennek tűnt. Kezdtem megelégelni, hogy minden tárgy az életemre tör: kicsit úgy éreztem magam, mint a Végső állomás filmek szereplői, amikor rájönnek, hogy messziről el kell kerülniük mindent, ami éles vagy súlyos. Mindig is röhejesnek találtam azokat a filmeket – egészen mostanáig.

Végül a tűzgolyó mellett döntöttem, de az alig törte meg a rács lendületét. Vaskarók zúgtak felém, hogy felnyársaljanak. Megragadtam az egyiket, és megpróbáltam úgy mozdulni, hogy a többi se találjon el. Pokoli ütközés következett. A sziklafalat karistoló fémrudak hangja elnyomta a tőröm csendülését a padlón. Minden erőmmel a rostélyba kapaszkodtam, amely úgy dobált és vagdosott a falhoz, akár egy megvadult bika. Meleg vér folyt a cipőmbe, de nem tágítottam.

Azgothnak nem volt ilyen szerencséje: hatalmas teste olyan céltáblát jelentett a hegyes rudak számára, amit nem véthettek el. Ahogy nekirontott a rács, a lény egyik karja súrolta a hátamat – ekkor átvillant az agyamon, segíthetnék-e rajta valahogy. Azgoth két száját egyszerre hagyta el a fájdalmas üvöltés, amint a folyosó bejárata felé repült, mindent telefröcskölve sárga vérrel.

A rács ezután nekipréselt a plafonnak, így néhány másodpercig nem láttam, mi történik. Valami dübörögve közeledett odakintről, aztán iszonyút robajlott valahol Azgoth közelében. Mire sikerült újra arrafelé fordulnom, a vezetőnknek hűlt helye volt.

Eszembe jutott, Azgoth hogyan bánt el az öntudatra ébredt ajtóval a Termineum bejáratánál, és kapaszkodás közben hajlítani kezdtem a vasrácsot. Reménytelen volt: akkor is órákba került volna, hogy úgy eldeformáljam, mint Azgoth az ajtószárnyakat, ha a rács nem akart volna keresztüldöfni. Patthelyzetbe kerültünk: egyelőre nem tudott lerázni magáról, és én sem árthattam neki.

Ekkor Anna ellen fordította a dühét. A lány, aki idáig ügyesen meghúzta magát a járat egy félreeső zugában, most menekülni kényszerült; de láttam, hogy nincs elég messze, és a rács pillanatok alatt utoléri. Egyvalamit tehettem: fel kellett adnom a pattállást.

Visszahajlítottam az egyik karót, majd előrerúgtam magam a földre; a rács megfeledkezett Annáról, és újult erővel rontott nekem. Hátrapillantottam Anna felé: alakja közeledni látszott ahelyett, hogy elfutott volna. Csak ennyit ért az áldozatom?

– Menekülj már! – üvöltöttem.

– Nem hagylak itt – hallottam a hangját a fülemben dübörgő szívverésemen át.

Már több sebből véreztem, de sikerült megragadnom a mellkasom felé suhanó karót – így döfés helyett jókora ütést kaptam a homlokomra. A földre rogytam. A világ egyre csak szürkült, de még láttam, amint a rács hátrahúzódik, és végzetes rohamra indul.

Vér szivárgott a szemembe, ezt tompuló tudattal is furcsán vörösnek láttam. Csakhogy a vörös szín egy női kabát zöldjében folytatódott: Anna kitárt karral állt köztem és a rács között. Aztán a színek, a lány törékeny alakja és az odafent izzó Köd pamacsai mind sötétbe borultak.

Így legalább nem kell végignéznem, ahogy a vasrudak előtörnek Anna hátából – ez volt az utolsó gondolatom. Pontosabban csak az utolsó előtti. Az utolsó az volt, hogy a rács megállt.

AZ OLDALAMON FEKVE TÉRTEM MAGAMHOZ. Jól hallottam Anna suttogását, de az értelmét nem fogtam fel. Végül elhatároztam, hogy kinyitom a szemem: felidéztem a képet, ahogy Anna aggódva néz valakire, ajka és szemöldöke megrezzen. Biztos voltam benne, hogy most is ezt fogom látni.

De amit láttam, attól kis híján visszazuhantam az öntudatlanságba: Azgoth bal feje bámult rám halott szemekkel, úgy arasznyi távolságból. Azután megvillantotta éles agyarait, bűzfelhőt lehelve az arcomba; csak némi fáziskéséssel tudatosult bennem, hogy a lény kacag.

– Felébredtél, álomszuszék?

Miután sikerült félrelegyeznem a bűzt, hogy újra levegőt tudjak venni, megtapogattam a sebet a homlokomon: még nem gyógyult be, de már nem fájt. A rács valahogy visszakerült a helyére, a fejünk fölé.

– Mi történt?

– Amurta még mindig zaklatott, de abbahagyta a dühöngést, legalábbis egyelőre. Valami visszatartotta attól, hogy elpusztítson benneteket.

– Csak Annát – pillantottam a lányra. – Nem engem akart megkímélni.

– Mindegy – sóhajtott Anna –, a lényeg, hogy túléltük. Ugye, már közel járunk a jóslathoz?

Azgoth bal feje bólintott, a jobb diadalmasan felvihogott. A viharvert test felemelkedett a földről.

– Akkor indulás! Egyébként eszetekbe jutott már, nélkülünk hogyan találnátok oda? – kérdezte a bal fej.

– Hát… nehezen – ismertem be. – K… kö…

A fej ismét hahotázni kezdett.

– Megköszönni nem olyan egyszerű, mint kigúnyolni, igaz? „Ha csak fele olyan szagos vagy, mint amilyen ronda…” Egész jót szórakoztunk a kis trükködön.

– Én csak…

– Nem kell magyarázkodnod. Mi is tudjuk, hogy van egy bizonyos sz… természetes kipárolgásunk, de el tudjátok képzelni, mi történne, ha megpróbálnánk betuszkolni magunkat egy fürdőkádba?

FOLYTATTUK UTUNKAT A TÁGAS FOLYOSÓN. Minden békésnek tűnt, egészen addig, amíg el nem követtem azt a hibát, hogy a falnak támaszkodtam: ekkor megéreztem a finom reszketést a hideg kő mélyén, mintha egy élőlény szíve zakatolt volna a tenyerem alatt. Jól mondta Azgoth: korai lenne még megnyugodni és óvatlanul azt feltételezni, hogy Amurta a továbbiakban békén hagy minket.

Azgoth egyszer csak előresietett, így kettesben maradtunk Annával. Mindketten fáradtak voltunk a beszélgetéshez, de elkaptam a pillantását. Nem aggodalom fénylett benne. Talán hála? A gondolataim újra és újra visszatértek ehhez a pillantáshoz, amíg Azgoth jobb feje másfelé nem terelte őket.

– Megérkeztünk! – hallottam a kiáltását valahonnan elölről. – Ez itt a Termineum utolsó csarnoka.

Anna megszaporázta a lépteit, én pedig szorosan követtem. Tágas terembe jutottunk, ahol a Köd is jobban összegyűlt felettünk, kellő világosságot biztosítva ahhoz, hogy körül tudjunk nézni. Egy kapu két oldalán egy-egy emberszerű, három méter magas szobor állt. A kapu egyik szárnya épp csak annyira nyílt ki, hogy mögé lehessen látni: ládák és különös formájú fegyverek sorakoztak odabent.

– Ott van a jóslat? – kérdezte Anna izgatottan, és elindult a kapu felé. Azgoth egyik karja azonban visszahúzta.

– Hmmm… mondhatnánk, hogy igen – hümmögte a bal fej. – A nagyfőnök jó sok hamis kincset halmozott fel odabent, hogy félrevezesse azokat, akik nem tudják, hogy néz ki az Első Talizmán. Ha hozzáértek valamihez, jól előkészített csapda végez veletek, és mivel holtan már nem lennétek a Tertium hasznára, jót lakomázhatnánk belőletek. De, bármilyen lehetetlenül is hangzik, egy kicsit megkedveltünk benneteket.

A szobrokra mutatott.

– Ők őrzik a nagyfőnök titkait.

A szobrok nem őrökre, sokkal inkább ókori rabszolgákra hasonlítottak; vézna, inas testüket piszkosfehér rongyok takarták. Az egyikük tükröt tartott a kezében, a másik pedig valamit, ami leginkább egy megkövült tengeri állatra emlékeztetett. Ez a limlom lenne akkora titok?

Egyszer csak megremegett az egyik alak lába. Most vettem észre, hogy nem szobrokról van szó, hanem élőlényekről: amint jobban megnéztem őket, láttam, hogy mindkettejük mellkasa emelkedik és süllyed. Annának is feltűnhetett a dolog, mert suttogva Azgoth felé fordult.

– Kik ezek az őrök?

– Két Lélekszipoly – felelte a jobb fej könnyedén. – Valamikor régen nézeteltérésük támadt a nagyfőnökkel, de csúnyán kikaptak tőle a harcban. Erre hűséget esküdtek neki; jó, mi? Bárkinek ki tudják szívni a lelkét, és az áldozat fejében annyi értelem se marad, mint a falakon élő gombákban.

– Nem úgy tűnik, mintha aggódnál miattuk.

– Miért aggódnék? Én vagyok Azgoth, a hatalmas!

– Mi vagyunk a… – kezdte volna a másik fej, de a társa a szavába vágott.

– Másrészt, ha engedelmességgel tartoznak a nagyfőnöknek, valószínűleg a Tertium többi tagját se fogják bántani.

Annát szemlátomást nem győzte meg az érvelés.

– És ha mégis?

– Mivel Nubius már harcolt velük, meg lehet idézni őket a gyakorlóteremben – mondtam. – És ott még sose kaptam ki Lélekszipolytól.

– Végre egy jó hír – mosolyodott el Anna. – És hánnyal küzdöttél eddig?

– Igazság szerint még eggyel se.

A lány egy pillanatig csendben bámult rám.

– Akkor bízzunk benne, hogy most sem kell majd.