Dr. Annie Zimmerman

Zsebterapeuta

A pszichológusod, aki mindenhová elkísér

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Dr. Annie Zimmerman: Your Pocket Therapist

First published in Great Britain in 2024 by Orion Spring, an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.

Carmelite House, 50 Victoria Embankment

London EC4Y 0DZ

Copyright © Annie Zimmerman, 2024

All rights reserved.

Zsebterapeuta © Partvonal Könyvkiadó, 2025

Magyar fordítás © Holbok Zoltán, 2024

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2025

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Balogh Alexandra

Korrektor: Csémi Judit

Borító: Földi Andrea

ISBN 978 963 609 142 2

ISSN 2939-5143

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Bevezető

Mielőtt nekikezdünk

ELSŐ RÉSZ: AZ ÉN

Önmagad megértése

1. Depresszió

2. Szorongás

3. Trauma, stressz és az idegrendszer

4. Függőség

5. Önbírálat, önostorozás

MÁSODIK RÉSZ: TÁRSAS KAPCSOLATOK

A kapcsolati működések megértése

I. A szingli lét

6. Szingliség – választott vagy kényszerű létforma

7. Elképzelt kapcsolatok

8. Magány

II. Párkeresés

9. Ismerkedés

10. Szexuális vonzalom

11. Megszállott vágyakozás, rögeszmés rajongás

12. Párválasztás

III. A kapcsolaton belüli működések

13. Kötődési stílusok

14. Társfüggőség, énhatárok, megfelelni vágyás

15. Párkapcsolat, veszekedés, kommunikáció

IV. Kilépés a kapcsolatból

16. Megcsalás

17. Szakítás és gyász

Zárszó

Segítő szervezetek

Köszönetnyilvánítás

A szerző

Jegyzetek

ELŐSZÓ

A könyvben szereplő valamennyi esetleírás fiktív.

A terápia alanyára nincs tökéletes kifejezés. Mivel az ügyfél szót üzletiesnek és személytelennek érzem, szívesebben használom a páciens elnevezést, amely a latin patiens, patientis szóból ered, és aminek jelentése tűr, türelem. Ez a kifejezés magába foglalja azt a törődést, gondoskodást és szakmai útmutatást, amit a hozzám forduló számára nyújtok, és ami számomra is roppant fontos. Az egyszerűség kedvéért ezért jobbára a páciens szót fogom használni.

BEVEZETŐ

Egy kellemesen megvilágított szoba kanapéján ülök, és az engem kíváncsian fürkésző, bölcs arcot figyelem. Ma minden megváltozik. Nyugtalanul fészkelődöm. Úgy izgulok, mint egy első randi előtt – csak most épp ez nem az a fajta randi, amiről titokban sms-t írsz a barátnőidnek, amikor a másik egy percre kimegy a mosdóba. Igazából senki sem tudja, hogy itt vagyok. Az ilyesmit az ember szégyelli elmondani, mintha attól félne, hogy bolondnak vagy zakkantnak tartanák érte.

Nem azért vagyok itt, mert összeroppantam volna idegileg. Igazából biztos vagyok benne, hogy teljesen rendben vagyok mentálisan. Hogy őszinte legyek, pontosan nem is tudom, miért vagyok itt. Csak azt tudom, hogy szenvedek, és fogalmam sincs, mit kellene még kipróbálnom. Képtelen vagyok abbahagyni a zabálást. Mindegy, milyen diétát vagy mozgásformákat próbálok ki, vagy milyen ételeket száműzök az étrendemből, minden áldott nap addig tömöm magam, amíg a hasam bele nem fájdul. Addig zabálok, amíg rosszul nem leszek, és félkómásan el nem terülök a kanapén. Súlyosnak, visszataszítónak és nyomorultnak érzem magam. Őszintén szólva nem hiszem, hogy a terápia segíteni fog, de egyszerűen kétségbe vagyok esve.

Már mindent megpróbáltam. Kutakodtam a neten, letöltöttem egy „tudatos jelenlét” alkalmazást, beiratkoztam jógára, gondolkodtam pozitívan, vezettem hálanaplót, próbáltam mindenfélével kizökkenteni magam. Volt, hogy csak a táplálkozásra fókuszáltam, és volt, hogy egyáltalán nem fókuszáltam rá. Kiiktattam a cukrot, emlékeztetőket írtam magamnak, száműztem a házból a csokit, számoltam tízig, számoltam százig, ettem napi háromszor, napi ötször, napi nullaszor. Volt, hogy valamelyest segítettek, de a probléma mindig visszatért.

Fogalmam sincs, miért szenvedek; csak azt tudom, hogy nem bírok leállni. Csak nézem ezt a hölgyet, aki már egy órája türelmesen hallgatja a hablatyomat, majd nekiszegezem a kérdést:

– Mégis mi a baj velem?

– Úgy tűnik, rengeteg fájdalom gyűlt fel benned – feleli. – Majd együtt kibogozzuk, miért!

Megbeszéljük, hogy heti egyszer találkozunk. Amikor eljövök tőle, bizonytalan és szkeptikus vagyok, hogy ez az egész segíteni fog, de hosszú idő után most először csillan fel bennem némi remény, hogy esetleg jobbra fordulhatnak a dolgok.

Ugorjunk előre pár hónapot! Alig jön ki szó a torkomon. A szemembe könny gyűlik. A testem kiált, hogy ne hagyjam, hogy sírni lásson, de nagy sóhajjal leküzdöm a fájdalmamat, és hagyom kicsordulni a könnyemet. Felnézek, és azt látom, hogy nem zavarja. Ösztönzően bólint. Olyasmiről kezdek el beszélni a múltammal kapcsolatban, amiről még soha senkinek nem beszéltem. Hétéves voltam, és rám ripakodtak valamiért, de nem igazán értettem, miért. Utána rögtön a konyhaszekrényhez léptem, hogy elűzzem a rossz érzést. Ez volt az első eset, hogy evéssel próbáltam megvigasztalni magam.

Ezután hónapokon át szinte mindenről beszélünk, az evésen kívül. Kiderül, hogy annak, amiért eredetileg elkezdtem a terápiát, semmi köze azokhoz a dolgokhoz, amelyek belülről feszítenek. Mesélek a szüleimről, a lánytestvéremről, a fiúimról, az undok csajokról a suliban. Beszélek a vágyaimról, hogy mitől félek, hogy hogyan viszonyulok önmagamhoz. S bár alig kerül szóba az evés, a probléma szép lassan átalakul. Már nem csak beszélek: sírok, dühöngök, irigykedek, pironkodok, megalázva érzem magam, magány és mély szomorúság ül rám. Eddig azt hittem, jól vagyok – hogy alapvetően boldog vagyok. De most hirtelen rádöbbenek, hogy dúlnak bennem a legkülönfélébb érzelmek.

Miután eljövök, rám tör a szokásos ehetnék. Előveszem a szekrényből a csokis kekszemet, de megtorpanok. „Figyeld meg, mi zajlik ilyenkor a testedben!”, hallom a fülemben a terapeuta tanácsát. Kínzó szomorúság nyilall belém. Hagyom, hogy átjárjon. A szemem bepárásodik, majd egy könnycsepp gördül le az arcomon. Aztán egy újabb.

Az ágyamhoz futok. Most már potyognak a könnyeim. Jóleső, katartikus érzés. Pár perc után a sírás alábbhagy. Esendőnek érzem magam, de egy kicsit meg is könnyebbülök. Nem ettem a kekszből. Még mindig ott lapul a szekrényben, hozzá sem nyúltam. Az arcomra mosoly ül. Nincs velem semmi baj. Egyszerűen csak szomorú vagyok és dühös, és a falás csak arra volt jó, hogy elnyomja a fájdalmamat. Az ágyon fekve euforikus érzés kerít hatalmába. Eddig azt hittem, magával a zabálással van baj, de most ráeszmélek, hogy azzal csak könnyíteni próbáltam magamon. Az egyetlen baj az volt velem, hogy nem tudtam, mi zajlik bennem érzelmileg, a felszín alatt.

Ekkor döbbentem rá, hogy a legtöbb embernek fogalma sincs, miért szenved. A pszichológiai problémáink többsége egy kísérlet arra, hogy megküzdjünk a fájdalmunkkal. Így azonban új nehézségek jelentkeznek az életünkben, amelyek szinte különállónak, az eredeti problémától függetlennek tűnnek. Ez a felismerés azonban még nem jelentette a kényszerevés végét, csak a végének a kezdetét. De többévnyi kemény munka után már büszkén mondhatom, hogy a probléma már csak elvétve üti fel a fejét. Ha mégis megjelenik, már tudom, hogy valamilyen mélyebb fájdalmat jelez. Ilyenkor engedélyt adok magamnak, hogy ugyanazzal az együttérzéssel és empátiával, amit a terapeuta tanúsított felém, a felszín alá nézzek, így a nehézség, ami a fájdalmat jelzi, újra elillan.

Ez az eget rengető felismerés késztetett arra, hogy pszichoterapeuta legyek. A családunkban minden nő terapeuta. Mindegyik, kivétel nélkül. Anyám is terapeuta, a lánytestvérem is terapeuta, és mind a négy nagynéném terapeuta. A nagymamám az egyik legelső nő volt az Egyesült Királyságban, aki pszichológiát tanult az egyetemen. Nyugodt szívvel állíthatom, hogy a pszichoterápia kultuszában nőttem fel. Nem csoda hát, ha végül én is pszichológiából doktoráltam, és a többiek nyomdokába lépve magam is terapeuta lettem. A pszichoterápia szó szerint a véremben van. Bár ez időnként elég idegesítő tud lenni, és a családi összejövetelek is néha komoly kihívást jelentenek, mégis megalapozták bennem az emberi létezés, az emberi állapot szeretetét és tiszteletét, és lehetőséget teremtettek arra, hogy alaposabban rálássak a mentálhigiéné és a pszichoterápia mibenlétére. Ennek ellenére csak a terápiás folyamat saját bőrömön való megtapasztalása és a terapeutává válásom után jutottam el a legfontosabb felismerésre, mégpedig arra, hogy a legtöbben nem tudjuk, mi a valódi problémánk.

Modern nyugati kultúránkban hajlamosak vagyunk azt hinni, hogy a tudatos elménk irányít minket, pedig valójában a tudattalan elménk ül a vezetőfülkében. Ő dönti el, hogyan reagálunk az egyes helyzetekre, miért szorongunk, miért odázzuk el a dolgokat, miért választunk olyan férfiakat, akik rosszul bánnak velünk, miért kapunk frászt a nyomulós csajoktól, miért motivál a munkánk, miért nem tudunk aludni, miért vagyunk segítőkész barátok, miért tömjük degeszre magunkat akkor is, ha már rég jóllaktunk, miért hisszük, hogy mindenki utál minket, és hogy miért gondolunk, érzünk és teszünk bármit is.

Sigmund Freud szerint az elménk olyan, mint egy jéghegy: a tudatos elme a vízből kiálló 10%, ám a felszín alatt még ott rejtőzik a jéghegy 90%-a, amely a tudatalattink. S bár lehet, hogy Freud sok szempontból problémás volt, és túlságosan a szexualitásra helyezte a hangsúlyt, sőt néha odáig ment, hogy nyaralni vitte a betegeit (bizarr, nem?), de bizonyos elgondolásai mégis zseniálisak voltak, és mind a mai napig megállják a helyüket.

Nagyon sokan éljük úgy az életünket, hogy folyamatosan cipeljük magunkkal égető problémáinkat, amelyeket sehogy sem tudunk megoldani, mivel fogalmunk sincs, honnan erednek. A rendelőmben sok olyan emberrel találkozom, aki szenved valamitől. Tudják, hogy a dolgaik nem úgy mennek, ahogy szeretnék, tudják, hogy vannak bizonyos problémáik, és hogy szeretnének változtatni. Csak épp azt nem tudják, azok miből fakadnak, és mit kezdjenek velük.

Amit mindig elmondok a betegeimnek, és fontos, hogy te is megértsd: addig nem tudsz változtatni, amíg el nem jutsz a probléma gyökeréig! Gyakran nem is az a probléma, amiről azt hisszük. Az esetemben a kényszerevés egy védekezési mechanizmus volt, amellyel megpróbáltam enyhíteni a fájdalmamon, s amely elzárt azoktól a mélyebb érzelmeimtől, amelyeknek nem is voltam tudatában. Talán elsőre nem kézenfekvő, de az evés csak egy megoldás volt. Mások számára ez a megoldás teljesen más: a párkapcsolat, az alkohol, a drog, a munka, az önostorozás, a szorongás vagy a depresszió.

A problémáink azt jelzik, hogy valami zajlik odalent a mélyben. Ők maguk csak a jéghegy csúcsai.

A terápiák során elsajátítható módszerek, amelyeket itt, ebben a könyvben is bemutatok, segítenek bepillantani a vízfelszín alá. Nincs nagyobb öröm annál számomra, mint amikor azt látom, hogy egy páciensem megérti a benne zajló folyamatokat. Amikor ráeszmél valamire, amit addig sehogy sem értett. Ezek az ahaélmények és revelációk sokszor nagy megkönnyebbülést hoznak számunkra. Néha fájdalmasak, de mindenképpen szükségesek ahhoz, hogy gyökeres változás állhasson be az életünkben.

Annak érdekében, hogy a terápiákon megélt sorsfordító felismeréseket a rendelőm falain kívül is megismertethessem az emberekkel, elhatároztam, hogy ezeket az összetett pszichológiai jelenségeket egyszerű, könnyen emészthető bejegyzések formájában is közzéteszem a közösségi médiában. Ennek hatására az addigi szerény követőtáborom röpke néhány hónap leforgása alatt több százezer fősre duzzadt. Egészen elképesztő, hogy a bejegyzéseim ennyi embert megérintettek, hogy ilyen sokak elevenére tapintottak.

Mindez azt mutatta számomra, hogy az emberek szomjaznak a mély önismeretre, és szeretnék jobban megérteni önmagukat. Különösen a fiatalok körében jellemző az a tendencia, hogy egyre többet törődnek a mentális egészségükkel, és az így kibontakozó csendes forradalom a dolgok túlzott leegyszerűsítése helyett a nagyobb éntudatosságra való törekvés irányába mutat. Az emberek mindennél jobban vágynak a valódi válaszokra.

A könyvemben úgy adok választ az emberek megfejtésre váró kérdéseire, hogy rövid és közérthető formában összefoglalom és megvilágítom számukra az emberi lélektan és az emberek közötti kapcsolatok legfontosabb alapvetéseit.

A pácienseim ezer és egy különféle ok miatt jönnek el a rendelőmbe, ám egyvalami közös bennük: mindannyian változtatni szeretnének az életükön. Bár más és más problémákra keresik a választ, alapvetően azért fordulnak hozzám, mert szeretnének túllendülni az elakadásaikon. Ezek oka pedig részben az, hogy rossz kérdéseket tesznek fel maguknak – olyan kérdéseket, amelyek megakadályozzák, hogy előbbre jussanak. A pszichoterápia-szakképzésen az első, amit megtanítanak, hogy nincs olyan mágikus pirula vagy kész válasz, amely varázsütésre megszünteti az emberek problémáit. Hidd el, ha lenne varázspálcám, használnám! Amit viszont feltétlenül tehetek, hogy olyan irányba terelem a pácienseimet, hogy másfajta kérdéseket tegyenek fel. Olyanokat, amelyek segítenek meglátni a dolgok mélyén található igaz válaszokat. Ebben a könyvben ezeket a kérdéseket fogom feltenni neked.

Mindez persze nem helyettesíti a terápiát. Viszont nemcsak felvértez egyfajta önismerettel, hanem azokkal az eszközökkel is, amelyek segítenek megszerezni ezt az önismeretet, és amelynek birtokában jobban ráláthatsz a saját működésedre. Ha jobban megérted a viselkedésed és a reakcióid mozgatóit, esélyt és lehetőséget kapsz arra, hogy nagyobb befolyást szerezz a döntéseid felett.

Ez az a könyv, amit jó lenne, ha mindenki elolvasna, mielőtt bármilyen terápiába vagy gyógyulási procedúrába fogna. Bárcsak én magam is elolvashattam volna annak idején! Minden egyes fejezetben igyekszem választ adni azokra a kérdésekre, amelyeket a legtöbbször feltesznek nekem a rendelőmben vagy a közösségi oldalakon. Rengeteg hasznos tippet, tanácsot, történetet, gyakorlatot, módszert és tanulságos gondolatot találsz majd benne kezelhető méretű, könnyen befogadható egységekre tagolva. Ezek pedig segítenek neked jobban megérteni a társas viszonyainkkal, az éntudatosság fejlesztésével és a mentális közérzet javításával kapcsolatos – többnyire bonyolult és nehezen emészthető – tudományos ismereteket.

Bár egy jó terápia képes sorsfordító változást hozni az életünkbe, valójában mi magunk vagyunk a saját elménk igazi urai és menedzserei, és minél több tudással vértezzük fel magunkat, annál nagyobb sikerrel léphetünk a gyógyulás útjára.

Az érzelmeink megértésének és a pszichés nehézségeinken való túllendülésnek a folyamata az alábbi öt kulcslépésből áll:

1.NÉZZ A DOLGOK MÖGÉ: Ismerd fel, mi a probléma, és lásd meg, hogy az valamilyen mélyebben rejtőző problémát jelez! Mikor jelentkezett először? Milyen funkciót tölthet be? Gondold végig, hogyan mutatkozik meg a társas kapcsolataidban, és figyeld meg, milyen visszatérő mintázatokat vesz fel!

2.PRÓBÁLD MEGÉRTENI: Áss a múltbeli tapasztalataid mélyére, próbáld meg tudatosan feltárni, mi lehet a probléma gyökéroka, és miért jelentkezhetett!

3.ÉLD MEG: Éld meg azokat az érzelmeidet, amelyeket folyamatosan elnyomsz magadban! Az ember ügyesen rejti el maga elől azokat a dolgokat, amelyekkel nem akar szembesülni, még ha ennek nincs is mindig tudatában.

4.CSELEKEDJ: Váltsd cselekvésre az új felismeréseket, és hozz jobb döntéseket!

5.ISMÉTELD ÚJRA: Figyeld meg, mikor bukkannak fel a problémás viselkedési minták, sémák és beidegződések, menj végig újra a fenti lépéssoron, és érd tetten, amikor óhatatlanul újra meg újra felütik a fejüket!

Ez így egyszerűnek hangzik, és valójában az is. Ennek ellenére folyamatos ismétlést és gyakorlást kíván, mivel a mélyben lévő, fel nem ismert fájdalmunk nem mindig mutatkozik túl készségesnek, ha át akarjuk érezni. Persze senkit sem akarok abba az illúzióba ringatni, hogy ez az öt lépés egy vegytiszta, tankönyvi folyamat. A terápia sosem ilyen. A gyógyulás nem lineáris. Időről időre át fogsz ugrani a felismerés fázisából az átérzésbe, majd vissza a tagadásba, hogy valójában nincs is semmi probléma, onnan a cselekvésbe, majd újra a mély megélésbe, hogy némi regenerálódás után újra visszatérj a megélésbe, ha már erősebbnek érzed magad. Nincs olyan, hogy jó metódus vagy helyes sorrend. A folyamat mindenki számára máshogy alakul. Ám ez az az öt kulcslépés, amelyre érdemes felfűzni a folyamatot. Szóval ne riasszon el, ha menet közben összekuszálódsz! Ha bármikor is felmerül benned a kétely, hogy vajon jól csinálod-e, szeretnélek megnyugtatni, hogy nincs olyan, hogy jól vagy rosszul. Az összekuszálódás azt jelenti, hogy emberből vagy, mint mindenki más.

A könyvben sorra fogom venni azokat a leggyakoribb tüneti jelzéseket, amelyek problémát okoznak az embereknek. Foglalkozom mind az egyén szintjén jelentkező problémákkal (pl. depresszió, szorongás, kényszeres gondolatok, függőségek, önostorozás), mind a társas kapcsolatok terén jelentkező nehézségekkel (pl. projekció, szakítás feldolgozása, mások felé való távolságtartás, magány, baráti kapcsolatok széthullása, nehéz beszélgetések). Menet közben pedig megnézzük, hogyan lehet a megszerzett önismeretet cselekvésre váltani. Olyan hasznos eszközöket adok a kezedbe, amelyek segítségével könnyebben megértheted, miért szenvedsz, és amelyek rávezetnek arra, hogyan küzdheted le a nehézségeidet.

MIELŐTT NEKIKEZDÜNK

A terápiás térben egyetlen aranyszabály van: a páciens mindent mondjon ki, ami csak az eszébe jut. Bármilyen különös, zavarba ejtő vagy látszólag oda nem illő gondolat bukkan is fel benne, határozottan arra biztatom, hogy ne tartsa magában. Ugyanez vonatkozik rád is, miközben a könyvet olvasod. Bármilyen szégyenletes, dilis, vagy a semmiből felbukkanó gondolat, érzés vagy emlék jön is elő, szeretném, ha beengednéd, teret adnál neki, és kíváncsian szemügyre vennéd. Ha gondolod, le is írhatod.

Ezek a véletlenszerűen előbukkanó gondolatok gyakran a tudatalattinkból erednek. Üzenetek az elméd azon részéből, amelyeknek nem vagy tudatában. Ha odafigyelsz rájuk, fontos értesüléseket szerezhetsz azokról a mélyen lapuló érzésekről, amelyek sokkal nagyobb hatást gyakorolnak az életedre, mint gondolnád. Természetesen, ha ezek felszínre kerülése túlságosan megvisel, érdemes erre is odafigyelni, és a kíváncsiság fenntartása mellett szükség esetén egy kis szünetet beiktatni. Ha a felbukkanó érzetek nagyon fájdalmasan érintenek, az annak a jele, hogy valami olyan konkrét elakadással próbálsz megküzdeni, amelyhez pszichoterapeuta segítségére is szükség lehet.

Amikor valaki eljön a rendelőmbe, nem tudom azonnal, mi áll a problémája hátterében. Ilyenkor elmondják például, hogy lehangoltnak érzik magukat, már nem szeretkeznek a partnerükkel, és a legváratlanabb pillanatokban tör rájuk a fejfájás, amelyről meggyőződéssel állítják, hogy agytumor. A pszichoterapeuta munkája ezen a ponton egy kicsit olyan, mint a nyomozóé. Megpróbálom összerakni az információdarabkákat, és az elmondottak alapján előállni különféle elméletekkel, hogy az adott páciens miért alakította ki azokat a megküzdési mechanizmusokat, amelyekről beszámolt, de valójában még nem tudom, mi zajlik benne. Ezt a felfedezőutat közösen kell megtennünk.

Ahogy az én terapeutám sem tudta kapásból megmondani, miért alakult ki a falászavarom – ezt együtt kellett kibogoznunk –, úgy az elején én is csak sötétben tapogatózom, amikor egy új páciens felkeres. Ezért elkezdek kérdéseket feltenni neki az életéről, a gyerekkoráról, az előéletéről, hogy hogyan vált azzá, aki.

Szeretném, ha a könyv olvasása közben te is detektív módjára vennéd szemügyre a saját életedet! Légy kíváncsi, nézz a dolgok mögé! Vajon miből fakadnak a hiedelmeid? Milyen mintázatokat figyelsz meg? Vannak olyan sémák, amelyek az életed különböző szakaszaiban rendszeresen ismétlődnek?

Amíg nem ismered fel, mi romlott el, nem fogsz tudni meggyógyulni

Gyakran kérdezik tőlem, hogy Hogyan fogok meggyógyulni?, amire a válaszom mindig az: a kulcs az önismeret. A tudatosság az első lépés a változás irányába. Amíg nem tudjuk, mivel állunk szemben, nem fogunk tudni segíteni magunkon. Ám amint felismertük a gyökérproblémát és a miérteket, onnantól vállalhatjuk a felelősséget, leszámolhatunk a régi beidegződésekkel, és elkezdhetünk tudatosan változtatni az életünkön. Önismeret és éntudatosság nélkül az egész csak hiábavaló küszködés.

Ne feledjük, hogy a különböző viselkedésmintáink és szokásaink valamilyen funkciót töltenek be, vagyis vagy okkal alakítottuk ki őket, vagy a tudattalan, jobbára gyerekkori elfojtásaink eredményeként jöttek létre! A felszíni tünetek mögött mindig meg kell keresni a mélyebb jelentést. Követni kell ezeket a tüneti jelzéseket, és meg kell próbálni megérteni, mi zajlik a felszín alatt.

Minden egyes problémára általános példákat fogok hozni. Megvizsgálom, miből eredhetnek, és hasznos tanácsokkal és módszerekkel látlak el, hogy mit tudsz kezdeni velük. Ez persze mindenkinél más és más – bár a probléma hasonlónak tűnhet, a gyökérprobléma sokszor teljesen más.

Lehet, hogy az egyik ember például azért küzd társas szorongással, mert az apja meghalt kiskorában, és a gyermeki elméje irracionális módon úgy vélte, miatta történt – hogy az apja azért halt meg, mert ő valami rosszat tett. A másikat talán folyton kritizálta az édesanyja gyerekkorában, és emiatt retteg azóta is mások véleményétől. Míg elképzelhető, hogy a harmadiknak gondoskodnia kellett a kisebb testvéreiről, hiába volt még ő maga is gyerek, és most úgy érzi, hogy az emberek folyton szívességet kérnek tőle.

Azt innen nem fogom tudni megmondani, hogy te miért szenvedsz. Azt csak te tudhatod. Viszont fel foglak vértezni azokkal az önismereti eszközökkel és módszerekkel, amelyek segítségével tudatosabban ráláthatsz a problémáidra, és megoldásokat kínálok arra, hogy hogyan lábalj ki ezekből. Végig foglak kísérni az úton, minden lépésednél veled leszek. De mielőtt felkerekednénk az útra, kezdjük egy felkészítő gyakorlattal!

FELADAT

Játsszunk detektívesdit! Miközben haladsz az olvasással, figyelj oda az érzéseidre! Fedezel-e fel bármi nyugtalanítót a testedben? Szorongató érzést a mellkasodban? Fájdalmat a tekintetedben? Ha igen, tedd le a könyvet egy pillanatra, és vedd szemügyre az érzéseidet! Engedd át nekik magad, és figyeld meg, mi történik! Fontos, hogy olvasás közben végig fókuszálj az érzéseidre – ez a gyógyulás egyik záloga.

Bármilyen véletlenszerű gondolat, emlék, érzés vagy furcsa érzet bukkan fel benned, írd le! Ezek tudattalan üzenetek, amelyek rávezethetnek minket arra, hogy mi zajlik odalent a felszín alatt.

Szánj néhány percet arra, hogy reflektálj a megfigyeléseidre! Kapcsolódnak hozzá újabb asszociációk? Van bármi közük a problémádhoz? Követi őket újabb felismerés vagy ahaélmény?

Ha semmi rendkívüli nincs, az sem baj. A lényeg, hogy végig maradj nyitott és kíváncsi, hátha felbukkan valami, aminek érdemes a mélyére nézni – ami közelebb vihet ahhoz, ami a problémáid felszíne alatt zajlik!

Miközben nyomozol, fontos tisztában lenni azzal, hogy önmagad megértése nem a problémák intellektuális tudatosítását jelenti. Lehet, hogy pontosan érted, hogy azért kerülöd a konfrontatív helyzeteket, mert mondjuk az édesanyád kontrolláló és agresszív volt, ami megrémisztett. Bár ez fontos felismerés, a tényeken nem változtat. Ha ez ilyen egyszerű lenne, mindent meg tudnál gyógyítani egyetlen fejlődéslélektani könyv elolvasásával, és a terápia csupán egyetlen alkalomból állna: ülnél a székben, a terapeuta pedig elmondaná, hogy az egész édesanyád hibája (amit néha kétségkívül meg is teszünk), elmagyarázná, hogy a nehézségeid gyerekkorban kialakult elhárító mechanizmusok, és máris problémamentesen távozhatnál, anélkül, hogy mélyebben a pénztárcádba kellene nyúlnod.

Ám ez sajnos nem így működik, mert amiket igazából meg kellene értenünk, azok az elnyomott érzelmeink. Nem elég tudni, hogy édesanyád undoksága miatt félsz a konfliktusoktól, lépésről lépésre érzelmileg is rá kell kapcsolódnod arra, hogy milyen volt neked akkoriban, mennyire érezted rémisztőnek a helyzetet, és milyen érzés volt, amikor megpróbáltad hallatni a hangodat.

Önmagad megértéséhez nem elég tudni, hogy miért, hanem érezni kell, hogy miért.

Tudom, hogy ez ijesztőnek hangzik. Számomra is az volt. Az embernek a legkevésbé fűlik a foga ahhoz, hogy a múltja mélyére ásson, és felszínre engedje a fájdalmait, félelmeit, a dühét. Természetes, hogy ez rémisztő. Emlékszem, a terápia elején én magam is előszeretettel kanyarodtam el a nehéz témáktól, és teljesen oda nem illő dolgokról kezdtem el beszélni, vagy témát váltottam, ha éreztem, hogy kezdenek feltörni a nyugtalanító érzések, a fájdalmas emlékek. Hogy őszinte legyek, még ma is hajlamos vagyok ezt tenni, bár jól tudom, hogy nem szolgálja a javamat. A tudatalattink mindent megtesz, hogy védje az énünket, és ha fenyegetőnek érzi a helyzetet, nem hagyja, hogy sebezhetőnek érezzük magunkat. Ez teljesen normális.

Előfordulhat, hogy olvasás közben felbosszant egy-egy mondatom, vagy úgy véled, hogy badarságokat beszélek. Ezekre is figyelj fel! Ez gyakran megesik a terápia során. Ha egy megjegyzés vagy kijelentés túlságosan felingerel, az általában azt jelzi, hogy egy érzékeny pontodra tapintott, amit a tudatalattid igyekszik tagadni vagy kerülni. Ha ezt képes vagy tetten érni, mielőtt ösztönösen kifakadnál, az egy olyan megvilágosító pillanat lehet, amely segít jobban megérteni önmagad.

Semmit ne siess el, szánj elég időt a terápiás munkára! Ha egész addigi életedben úgy gondoltad, hogy bizonyos érzéseket nem biztonságos megélni, majd jön egy terapeuta, és folyamatosan az érzéseidről faggat, aligha fogod azt mondani, hogy persze, semmi gond, szívesen feltárom a lelkem mélyén megbúvó összes sötét, rejtett titkomat, amiről korábban azt hittem, hogy a szüleim majd meggyűlölnek miatta, és belehalnak. Bár nyilván szeretnél jobban lenni, és szeretnéd, ha a terapeuta megértené, pontosan mit érzel, a tudatalattid minden eszközzel küzdeni fog ez ellen.

A terápia folyamata ezért nyúlhat hosszúra, mivel finoman rá kell vezetnünk a rémült belső énedet, hogy igenis biztonságos megélni ezeket az érzéseket. Erre bizony a minden bajra azonnali megoldást, gyógyírt és kielégülést ígérő modern kultúránk dacára időt kell hagyni. Annyit, amennyit csak szükséges.

Tehát olvasás közben mindig figyelj az érzéseidre! Ne feledd: a cél nem az, hogy tudatában legyünk az érzéseinknek, hanem hogy megéljük őket!

Felhasznált betűtípusok

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Poppins – SIL Open Font License

Proza Libre – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License